PREDGOVOR

Pitali su me više puta u kolikoj sam se mjeri oslanjao na naučne činjenice, a u kolikoj na vlastitu maštu, kad sam pisao ovu knjigu. Potpuno razumijem tu radoznalost, ali moram reći da tako postavljeno pitanje može dovesti do nesporazuma; može naime, navesti na pomisao da u romanu ima elemenata isključivo naučnog predviđanja budućnosti, pored slobodnih tvorevina fantazije. Naše znanje o društvenom razvoju, o građi materije, o oblikovanju i djelovanju ljudske psihe nije potpuno, već odražava sadašnju spoznajnu etapu pa stoga nije moguće – oslanjajući se na to znanje – stvoriti sliku budućeg svijeta u svim njegovim pojedinostima.

No, to nipošto ne znači da je nauka potpuno bespomoćna u odnosu prema budućnosti. Određene teze historijskog materijalizma i neke dalekosežne razvojne tendencije tehnike i prirodnih nauka dopuštaju da se nacrta općenita slika budućnosti, koja je ipak samo jedno od mnogih mogućih rješenja. Jasno je da suvremena nauka ne može davati konačan sud

O stanju tehnike i nauke za tisuću godina, time bi postala apodiktična, a vrlo je vjerojatno da će ljudi doći do otkrića koje danas i ne slutimo i koje će revolucionirati sferu čovječjeg djelovanja tako kao što to u naše doba čini otkriće

I oslobađanje atomske jezgre.

Ako, dakle, suvremena nauka ne može tačno predočiti materijalnu bazu budućeg društva, jasno je da ne može ni pružiti hipotezu o intelektualnoj kulturi čovječanstva XXX stoljeća, koja će biti nadgradnja te materijalne baze.

Kako iz navedenog slijedi, pisac mora započeti svoj rad birajući jednu od raznih mogućnosti razvoja, pa se na početku formulirano pitanje svodi na kriterij motivacije tog izbora.

Ne mogu se ovdje upuštati u analizu tako složenog procesa, pa ću stoga iznijeti samo njegove osnovne principe. Da sam izabrao ove, a ne druge hipoteze projekta ili rješenja odlučili su – ako se radi o ovoj knjizi – prije svega činjenica da sam je pisao za suvremene ljude, drugo, moj pogled na svijet i napokon treće, specijalnost umjetničke vrste, u kojoj svi elementi moraju služiti glavnoj stvari, to jest predočavanju određenih ljudskih sudbina.

Prema tome ovaj roman nije mozaik objektivnih podataka i subjektivnih zamisli, nego sačinjava cjelinu, nastalu iz elemenata koje sam u hipotetičnoj formi crpio iz mnogih područja suvremene ljudske djelatnosti, a pretvarao sam ih tako da služe idejnoumjetničkim tendencijama. Moram još spomenuti da sam nastojao da se ovi elementi ne nađu u suprotnosti s osnovnim, već poznatim prirodnim zakonima (kao što su zakoni termodinamike, ravnoteže mase i energije), a isto tako i odnosa među ljudima.

Da se dovrši spomenuti izbor treba naravno biti svestrano upoznat s rezultatima suvremene nauke, a jasno je da moje snage ne bi bile dovoljne za tako velik zadatak. Stoga koristim priliku da se na ovom mjestu zahvalim učenjacima i kolegama po peru koji su mi pružili prijateljsku pomoć.

Zahvaljujem profesoru Jerzemu WROBLEWSKOM što je sa mnom raspravio pitanje organizacije društva i društvenih formi u etapi prijelaza društva iz niže u višu fazu komunizma, profesoru Stefanu PIOTROWSK0M za konzultaciju iz područja astrofizike i za pomoć u istraživanju nekih astronomskih podataka, profesorima Janu WEISSENHOFU i Bronislawu SREDNIAWY za napomene s područja fizike ( s obzirom na konzekvencije relativiteta za astronautiku), doktoru Mieczyslawu CHOYNOWSKOM, što mi je pomogao da dođem do stručne literature s područja biofizike i psihologije.

Ujedno zahvaljujem kolegama: Aleksandru Szcziboru – RYLSKOM, Janu SZCZEPANSKOM i Wlodzimierzu MACINGU kao i svim čitaocima, koji su mi za vrijeme štampanja moga romana u časopisu »PRZEKROJ« slali svoja mišljenja i napomene. Bez takve svestrane pomoći ne bih uspio u radu, pišući ovu knjigu. Naravno da iz tog ne slijedi da bi itko drugi osim mene mogao snositi krivnju za njene greške.

STANISLAW LEM

Krakov, lipanj 1955.

UVOD

Jedan sam od dvije stotine dvadeset sedmoro ljudi koji su napustili Zemlju i otputovali preko granice Sunčeva sistema. Stigli smo na određeni cilj i sada se vraćamo u desetoj godini putovanja.

Uskoro će naša raketa dostići brzinu veću od polovine brzine svjetlosti, a ipak će proći godine dok opet iz tmine ne izroni između zvijezda plavičasto zrnce prašine, Zemlja koju sada ne možemo spaziti ni kroz najjači teleskop.

Donijet ćemo vam kroniku ove ekspedicije, cijeli još nepregledni i nesređeni golemi materijal prvog iskustva, vjerno zabilježen u mehaničkom pamćenju naših automata.

Donijet ćemo vam naučne radove neizmjerne vrijednosti, koji su nastali za vrijeme našeg leta. Oni otvaraju nove, neslućene, beskrajne mogućnosti istraživanja u dubini svemira.

No na tom smo putu upoznali nešto teže i ljepše nego li su naučna otkrića i tajne materije, nešto što ne može obuhvatiti ni jedna teorija, zabilježiti ni najsavršeniji automat.

Sam sâm. U kabini je polumrak te jedva razabirem konture pokućstva i malog aparata pred sobom. U njemu dršće mrvica kristala koja će trajno sačuvati moj glas. Bit će to povijest o tome kako smo se udaljavali od Zemlje u svjetlosne daljine, a ipak joj postajali sve bliži, kako smo se borili s užasom koji je strašniji od svih užasa izazvanih materijalnim razlozima, s užasima praznine koja ponorima prostora gasi svako sunce od male iskre i briše svaku divovsku veličinu.

Kome se od vas obraćam na početku povijesti o našim sudbinama, o tome kako smo živjeli i umirali?

Želio sam da je predam svojim najbližima, majci, ocu, prijateljima iz mladosti, onima s kojima su me vezale stvari obične, prolazne, a ipak najtrajnije: šum drveća i vode, zajednička sanjarenja, plavetnilo po kome je vjetar gonio oblake. No kada sam počeo da u sebi vraćam sjećanje na sve to, shvatio sam da to ne bi bilo pravo. Volim ih isto kao i prije, samo mi je to teže iskazati, ali moja povijest ne pripada samo njima. U toku vremena – što je više rastao prostor koji nas je dijelio od Zemlje – povećavao se i rastao je i krug naših najbližih.

Svake noći u tim su se godinama sa svih kontinenata Zemlje, iz malih mjesta i sela, iz laboratorija s gorskih vrhunaca, s umjetnih satelita i mjesečevih opservatorija, iz raketa što su lavirale u prostoru unutrašnjeg sistema dizali milijuni pogleda na kvadrant neba,¹ gdje blista slaba zvijezda koja je bila naš cilj.

Kad smo već nestali u bezdanu, iza posljednje granice sunčeve gravitacije, i u svakoj sekundi ostavljali za sobom tisuće milja, vaše nas je sjećanje i dalje pratilo.

Što bismo mi bili u toj metalnoj ljusci sred mraka osutog zvijezdama, gdje su fizički zakoni kidali vezu signalizacije koja nas je spajala sa Zemljom, kad ne bi milijarde ljudi vjerovale u naš povratak?

Nama se ova ekspedicija čini kao osvajanje golemog vrha s kojeg se prostire vidik na vjekove, ali uistinu je ona samo prvi korak uspinjanja na divovsku planinu čije vrhove sakriva budućnost. Proći će stotine i tisuće godina u kojima će se naša povijest skvrčiti do sitne, premda bezuvjetno potrebne etape a svi ovi danas našom krvlju oživljeni događaji, postat će tek mrtva slova zaboravljene kronike. Naša će imena biti zaboravljena, bit ćemo bezimeni, kao i daleki rojevi zvijezda, koje tek imaju ime u sastavu svojih skupina. Velike su zvijezde moćne i vječne u odnosu prema ljudskom životu, koji je iz njih nastao. Jer, zvijezde stvaraju čovjeka i zvijezde ga ubijaju. No, eto, čovjek je na svom putu među zvijezdama; upoznao je prostor i vrijeme i same zvijezde koje su ga stvorile.

DOM

Došao sam na svijet u polarnom dijelu Grenlandije, ondje gdje tropska klima prelazi u umjerenu, i gdje mjesto gajeva palmi rastu lisnate šume. Naša je kuća bila stara zgrada, isuviše ostakljena, kakvih ima mnogo u onim krajevima. Okruživao ju je vrt koji je prodirao u prizemne sobe. Intimno susjedstvo cvijeća zadavalo nam je katkad i brige, pa je otac pokušao da se bori s tim prekomjernim cvijetnim ukrasom stana, kako je to on nazivao, ali baka, na čijoj su strani bile majka i sestre, ipak je pobijedila, a otac se povukao u prvi kat.

Kuća je imala svoju dugu, dostojanstvenu povijest. Sagrađena krajem XXVIII stoljeća, stajala je najprije uz moto-stradu koja je vodila prema Meoriji, ali kad je s vremenom avijacija potpuno zamijenila kopnenu komunikaciju, pobijedila je prirodna snaga šume. Cesta je zarasla i nestala, pa se danas još može poznati samo po drveću mlađem od ostalih.

Gotovo da se i ne sjećam unutrašnjosti kuće, pa mi i sama kuća izlazi pred oči kao da je vidim izdaleka kako se bjelasa kroz drveće, a to je lako razumjeti, jer sam stalno boravio u vrtu. Bio je tamo umjetnički zasađen labirint od živice: na ulazu su držala stražu dva vitka jablana; zatim je počinjao kaos uvijek sjenovitih stazica koje su poslije dugog lutanja, zapravo trčanja (jer se ne hoda sa četiri godine) vodile u visoko uzdignutu sjenicu, opletenu bršljanom.

Između lišća mogao se vidjeti cijeli šumoviti horizont sve do zapadnog nebosklona na kojem su se svakih nekoliko trenutaka rascvjeta vale okomite vatrene linije. Naime naša kuća stajala je jedva osamdeset kilometara od meorijske raketne stanice. Mislim da bi još danas mogao zatvorenih očiju pokazati svako stablo, svaku grančicu u toj sjenici. U njoj sam se dizao u oblake, plovio sam po oceanima, bio sam kapetan duge plovidbe, kormilar raketa, astrogator ili brodolomac u planetskoj praznini ili istraživač novih zvijezda i tamo naseljenih naroda, a koji put sve to u isti mah.

Nisam se igrao s braćom i sestrama. Dijelila nas je velika razlika u godinama. Baka mi je posvećivala najviše pažnje i zato me uz nju vezuju prve moje uspomene. Kad bi prošlo podne, došla bi u vrt, pronašla bi me u najgušćem grmlju, uzela na ramena i izlazila sa mnom na terasu. Po njenom primjeru zagledavao sam se u nebo da spazim očev mali avion koji je bio ružičast i okrugao kao božuri pred našom kućom. Uvijek sam se bojao da se otac ne izgubi na putu.

– Ne boj se, ludice, tatica će nas naći, tatica leti po niti radijskog klupka – govorila je baka, pokazujući antenu koja se u obliku srebrne trščice dizala s krova.

Upirao sam oči u nebo.

– Bakice, tamo nema nikakve niti!

– Imaš premale oči. Vidjet ćeš kad odrasteš.

Baki je bilo tek osamdeset i šest godina, činila mi se strašno starom. Mislio sam da je uvijek takva bila. Sijedu je kosu češljala glatko natrag i vezala je u težak čvor. Oblačila se u ljubičasto ili tamno plavo i nije nosila nikakav nakit, osim tankog prstena na srednjem prstu. U njemu se prelijevao kvadratni kamen.

Moja starija sestra Uta rekla mi je jednom da je u tom kristaliću sačuvan djedov glas iz onih vremena kada je djed još bio mlad i zaljubljen u baku. To me je zadivilo. Za vrijeme igre lukavo bi približavao uho prstenu, ali ništa nisam čuo i potužio sam se na Utu.

Baka je, smijući se, pokušala da me uvjeri kako Uta govori istinu, a kad joj to nije uspjelo, izvadila je poslije kratkog premišljanja malu kutijicu iz pisaćeg stola, stavila uz nju prsten i u sobi se začuo muški glas. Nisam razumio što je govorio, ali sam bio zadovoljan i veoma sam se začudio opazivši da baka plače.

Kada je djed živio (to je bilo prije nego što sam se ja rodio) izmišljala je baka i crtala modele i uzorke za haljine. Poslije njegove smrti preselila se u kuću najmlađeg sina, a to je bio moj otac i prestala je raditi. Ostale su joj čitave hrpe skica iz prošlih godina. Volio sam ih pregledavati, jer je tamo bilo mnogo zabavnih i čudnovatih crteža. Od vremena do vremena baka je izmislila kakvu haljinu za mamu za koju od mojih sestara, pa i za sebe. Trebale su to biti moderne haljine, koje su mijenjale boju i uzorak, ovisno od temperature. Smijao sam se do suza nagađajući kakva će biti iduća boja i kakav će se uzorak pokazati na toj haljini kad dođe na sunce. Za vrijeme proba zatvarala se baka u sobu. Cijela je kuća živjela u očekivanju, a onda bi se uvečer baka pojavila, odjevena kao uvijek u savršenu tamnoplavu haljinu i odgovarala na naša burna pitanja.

– Baš mi je do takvih tričarija! Prestara sam za to! Otac je boravio izvan kuće u naj različitije doba dana, a često i noću, jer je bio liječnik. Odmarao se najradije na verandi, gledajući oblake kroz tamna stakla, gotovo neprimjetno se tada smješkao, kao da ga veseli promjenljivost njihovih oblika. Kad sam se igrao pred kućom, prilazio bi mi i gledao s visine na moje pješčane građevine, a onda je opet odlazio šutke. Mislio sam da je to činio iz strogosti; sad mislim da je to bilo zbog njegove povučenosti.

Kad su baka i mama s njim kod stola govorile, morale su često ponoviti rečenicu, jer je uvijek bi pomalo rastresen i ne sasvim prisutan, a u većem društvu, na primjer kad su kod nas bili stričevi, radije je slušao nego govorio. Samo jednom me zadivio i gotovo prestrašio. Ne znam kojim sam to slučajem vidio na televizoru kako otac vrši operaciju. Odmah su me istjerali iz sobe, ali mi je ipak ostala u pameti uspomena na nešto krvavo, što je pulziralo i iznad tog užasa očevo lice, kao zgrčeno u gnjevu, s bolno napetim pogledom. Taj mi se prizor vraćao u snima kojih sam se bojao.

Stričevi su dolazili navečer. Kad bi svi došli, zvalo se to »Sjednica obiteljskog vijeća«. Sjedili bi do kasno u noć u blagovaonici pod velikim liriodendronom koji je prstastim listovima zasjenjivao naslonjače. Nikada neću zaboraviti svoj prvi nastup na takvom vijeću. Probudio sam se usred noći i počeo plakati od straha, a kada nitko nije dolazio, pošao sam tamnim hodnikom do blagovaonice. Majka nije bila u sobi, pa sam se htio popeti na koljena najbližeg strica Narijana; no ali sam se grdno uplašio, kad su moje pružene ruke prošle kroz stričevu pojavu kao kroz mrak. S užasnim krikom bacio sam se na oca. Digao me visoko i dugo njihao i tumačio mi:

– Sinčiću moj, ne boj se! Vidiš, ovdje nema strica Narijana uistinu, on je kod svoje kuće, u Australiji, a k nama je došao samo u televizitetu. Pa ti znaš što je to televizor; evo tu stoji na stoliću, kad ga isključim, nestat će strica. Evo, cik! Vidiš li?

Otac je mislio da djetetu treba tačno rastumačiti nerazumljivu pojavu, pa da će se onda dijete prestati bojati, no moram priznati da se nisam sve do svoje četvrte godine mogao priučiti na televizite stričeva od kojih je Narijan živio u Kanberi, Amijel za Uralom, a treći Orhild ili u Transvalu ili na južnom obronku Eratostenesa, a zapravo je polovicu života proveo u međuplanetarnoj praznini, gdje je vodio velike inženjerske radove. Četvrti, najstariji očev brat, Merlin stanovao je na Špicbergu, nekih tisuću i trista kilometara od nas i dolazio je subotom k nama sam glavom.

Moram sada ispričati porodičnu legendu, koju je stvorio djed i koja je prelazila s pokoljenja na pokoljenje.

Baka se uza sve svoje bogatstvo srca i uma odlikovala priličnom rastresenošću koja joj je baš u svakodnevnim sitnicama često smetala. Djed je tvrdio – ne znam da li zato da nju utješi ili je u to sam vjerovao – da rastresenost, doduše, sama po sebi nije vrlina, ali da obično prati izraziti umjetnički talent. Tako su očekivali izrazite umjetničke sposobnosti kod svoje djece, a kada stvarnost nije ispunila nade, djed je u svoju teoriju unio malu korekturu: neće djeca biti veliki umjetnici nego unuci.

No moje sestre nisu ispunile te nade, a brat se još kao dječak zanimao samo za tehniku.

Kad se baka u njemu razočarala, došla je do uvjerenja da će umjetnik – ali ovaj put zacijelo – postati najmlađi, što znači ja.

Zbog toga mi je više puta uspjelo da prođem nekažnjeno kad sam nešto skrivio, a moram reći da sam roditeljima zadavao mnogo brige. Ne sjećam se prvog posjeta u magazin igračaka, kamo su me odveli kad su mi bile tri godine, ali su mi često pričali o tome. Očaran mnoštvom blaga, koje je moglo biti moje, trčao sam po dvorani sa zrcalima, hvatajući modele raketa, balone, radio-bubice i lutke, i nisam se mogao rastati ni s jednom od tih lijepih stvari. Grabio sam sve, pa sam napokon pao pod teretom glasno plačući i vičući od ljutine. Baka je počela nešto govoriti o impulzivnoj naravi umjetnika, ali očevo je mišljenje bilo prozaičnije.

– Deran je divlji jer je odrastao u šumi – rekao je i obraćajući se meni produljio napola ozbiljno:

– Da si se rodio u starom vijeku, postao bi gusar, razbojnik ili konkvistador, znaš li?

Kako sam već spomenuo brat i sestre bili su od mene stariji: kad sam ja učio sricati već su obje sestre završile meteotehnički studij. Jednom mi je starija, Uta, velikodušno pripovijedala o divotama svoga zvanja. Kad je ona bila dežurna na mjesnoj klimatskoj stanici, onda je od nje zavisilo kakvo će biti vrijeme.

– A ako ti ne odeš da dežuraš, što onda? – upitao sam.

– Onda ne bi bilo lijepog vremena.

Ne znam zašto sam to tako shvatio, kao da od Ute ne zavisi samo lijepo vrijeme, nego uopće postojanje svijeta. Uvjerenje da bi se nešto strašno dogodilo, kad ne bi bilo Ute, izazvalo je u meni veliko poštovanje prema sestri. Uskoro nakon toga poklonila mi je »Mladog meteotehnika«, aparatić s pomoću kojega sam mogao upravljati malim oblakom.

U meni su se probudile nejasne sumnje. Lukavo sam se upitao da li osim kretanja oblaka i vjetrova još štogod zavisi od nje. Odgovorila je niječno, te je zajedno s drugom sestrom, Lidijom, u mojim očima izgubila aureolu moći.

– Taako? – rekao sam polagano. – A znaš li ti da je onda meteotehnika nepotrebna. Možda još vama, ženama – dodao sam velikodušno – ali mi, muškarci baš trebamo bure, orkane i divlje vihore, a ne neku umjetnu slatkastu klimicu.

Uta je namrštila obrve i rekla lakonski:

– Gaće ti padaju.

Dugo joj to nisam mogao oprostiti.

Brat je gledao prezirno na mene s visine svog četvrtog razreda. Bilo mi je već šest godina i plamtio sam od želje za pustolovinama. Najviše su me privlačile trgovine igračaka i slastičarne. Pitao sam majku da li bi mogla pojesti sve torte i imati sve izložene divote.

– Pa naravno – odgovarala je.

– Pa zašto ih onda ne uzmeš?

Majka se smijala i rekla, da »sve« nije potrebno. To nisam mogao razumjeti.

– Kad budem velik – govorio sam uzet ću sve igračke i torte i imat ću cijelu kadu kreme i uopće sve.

Ali je najprije trebalo odrasti, pa sam nastojao da ubrzam proces rasta. Zato sam rado išao rano spavati, ako nije bilo ništa posebno zanimljivo na vidiku.

U osmoj godini prvi put sam pokušao nametnuti svoju volju bratu i sestrama. Radilo se o tome kako da se proslavi skori očev rođendan.

Iz čitanke sam znao nešto o satrapima starog vijeka i predložio sam da ocu sagradimo kraljevsku palaču. Ismijali su me, pa sam odlučio da svoju zamisao provedem sam. Majka je nastojala da mi rastumači kako ocu nije potrebna palača.

Otišao sam zamišljen. Dozrijevao je plan o kraljevskoj palači.

Kao i u svim drugima i u našoj kući bilo je mnogo automata: za spremanje, kuhinjskih, za razne popravke, za rad u vrtu. Vrtni su se zvali Monoti: Monot Prvi bio je kod nas još iz doba našeg djeda. Često me je nosio na leđima, što naš vučjak Plutonije nikako nije volio; psi uglavnom ne vole automate. Baka mi je rekla da se sva niža stvorenja boje automata, jer ne razumiju kako se nešto što ne živi može kretati.

Ovu sam bakinu primjedbu dobro upamtio, jer ja i nisam znao zašto se automati pokreću i izvršavaju zapovijedi. Zato sam se prije početka gradnje (a graditi su naravno trebali naši automati) zavukao s oba Monata u najudaljeniji kut našeg vrta i zapovijedio sam prvom da razbije trbuh drugoga da vidim šta ima tamo, ali on mi je otkazao poslušnost. Jako sam se rasrdio i potražio najveći čekić, koji sam mogao naći u kući i sâm sam se dao na posao, no nisam uspio da razbijem metalni oklop. Zaokupljen svojim poslom, sasvim sam zaboravio da je sad vrijeme očeva popodnevnog odmora i udarao sam čekićem da je sve odzvanjalo. Iznenada sam nad sobom čuo nečiji glas.

– Kad bi ti bar malen dio te energije upotrijebio za nauku – rekao je i otišao.

Na moj deveti rođendan, u proljeće 3098. godine izjavila mi je majka da ću za dva tjedna, ako budem dobar, putovati s roditeljima, bratom i sestrama na Veneru. Trebao je to biti moj prvi međuplanetarni izlet. Navečer, dan prije odlaska, došli su k nama svi stričevi; majka je za taj sastanak priredila sjajno primanje, a gozba pripravljena u najvećoj tajnosti bila je vrhunac kulinarske umjetnosti.

Već sam nekoliko dana živio u potajnoj nadi da ćemo za vrijeme putovanja na Veneru doživjeti katastrofu i morati ostati na usamljenom planetoidu.

Pripremajući se za tu eventualnu nezgodu, odlučio sam da skupim zalihu živežnih namirnica, pa kako mi se činilo da bi torta bila odlična za tu priliku, ustao sam u noći, uzeo velik komad iz smočnice i sakrio ga na dno svog kovčega.

Drugi smo dan rano ujutro otišli na meorijsku raketnu stanicu. Let na Veneru nije dugo trajao i sve je prošlo bez i najmanje neprilike. Duboko razočaran i sit gledanja u crno nebo, zavukao sam se u kut kabine i jeo jedan komad čokolade s kremom za drugim sve dok megafoni nisu javili da se približujemo aerodromu planeta. Posljedice su bile vrlo žalosne. Od cijelog boravka na Veneri zapamtio sam samo trbobolju i liječnički kabinet dječje ambulante sa zidovima islikanim ptičicama i cvijećem, te debelog liječnika, koji se već izdaleka smijao i pitao me kako mi se sviđa na Veneri?

Drugi dan smo se morali vratiti; uveli su me, suzama oblivenog, u raketu. Već sam bio zdrav, imao sam dosta snage da promislim o proživljenoj nesreći, zbog koje će mi se – a toga sam se najviše bojao – rugati brat i sestre. Zato sam za vrijeme leta na Zemlju ostao mrk i zagonetno sam šutio, što uostalom nitko nije ni opazio. Takav je bio kraj moje prve kozmičke ekspedicije.

Neću da duljim sa svim tim pričicama koje su mi se već izmiješale u sjećanju kao nepotrebne sitnice s kojima se čovjek teško rastaje. Pamtim ih, ali ne mogu naći u sebi ono dijete koje je bilo junak tih događaja, što mi je od svega toga preostalo? Da volim priče? Da ne volim čokoladu? Zaista, ne mnogo više! Kad sam se poslije mnogo godina vratio kući, začudio sam se i gotovo prestrašio kad sam vidio naš vrt. Poznavao sam svaki grm, svako drvo, ali ondje gdje su se nekada otvarali svjetovi burnih događaja, sada nije bilo ničega. Običan vrt sa sjenicom, živicom, jabukama... A kako je sve to bilo maleno! Staza od kuće do vrtnih vratašca bila mi je nekada putovanje, koje mi je donosilo uzbuđenje kakvo mi sada nije pružao ni let oko Zemlje. Da, u toku nekoliko godina čitava Zemlja je postala manja od vrta moga djetinjstva, jer su se nestrpljive sanje ostvarile, odrastao sam i mogao sam imati sve što sam htio, ali to je druga i duga pripovijest.

MLADOST

Još dok sam bio dječak, došao sam do mnogih otkrića. Jedno od najvećih bili su moji stričevi. Odavno sam znao da najstariji očev brat Merlin istražuje kamenje. Sumnjao sam u njegov zdravi razum: što se zanimljivo moglo skrivati u kamenju? Ali kasnije se pokazalo da on zna pripovijedati

O stvarima tisuću puta zanimljivijim od priča. U njegovim su riječima plagioklasi magminih stijena, hrizoliti i kredni lapori dobivali tajanstveno, romantičko značenje; s pomoću jabuke i ubrusa mogao je pokazati kako se rađaju gorski sistemi. Kad je pripovijedao kako plaštevi lave zaodijevaju globuse koji se već hlade, vidio sam kako plamene grdosije u crnim ponorima vitlaju ogrtačima od grimiznog ognja.

Drugi stric, Narijan, onaj iz Australije, koji me je jednom prestrašio svojom televizitom, bio je konstruktor umjetnih klima na velikim planetima, vladar je metanovih orkana i gospodar bura, koje su parale oceane ledenih ugljikovodika. Kakvi su se svjetovi otvarali u njegovim riječima! Govorio je o letećem kontinentu Gondvanu, o čudnom Jupiterovom nebu, svedenom kao okrenuta čaša, u kome sitno sunce svijetli dan i noć, o tropskim krajevima Saturna, koje velik dio godine zamračuje sjena gigantskih prstenova u vječnom obrtanju, o svojim mladenačkim putovanjima na hladne mjesece toga planeta s imenima koja su nalikovala na gatanje Titan, Rea i Dijana.

A ipak sam teška srca iznevjerio obojicu i odlučio poći stopama trećeg strica, Orhilda, za koga su u porodici govorili da »praznuje«. Saznavši da on bombardira atome, predstavio sam sebi da stric Orhild vreba negdje u svojoj međuplanetarnoj radionici, mučeći se strašno da na kraju ulovi tu užasno sitnu česticu materije. No, što se pokazalo? Taj istraživač beskonačno malih čestica bavio se izgradnjom uređaja, koji su svojim razmjerima uvelike nadmašivali sve što postoji na Zemlji i bili veći čak od same Zemlje. Zar to nije bilo čudnovato i divno da su putevi u dno kosmosa i u dno atoma vodili u beskrajnost? Stric Orhild je gradio strojeve za bombardiranje atoma. Bile su to cijevi, zatvorene poput prstena, napunjene vakuumom; u njima su magnetska polja razbacivala nuklearne naboje – i strijeljala njima jezgre elemenata. Najveći ubrzač XXX stoljeća bio je prstenast krug s promjerom od tri tisuće kilometara; njegova savijena cijev prolazila je kroz tunele gorskih lanaca i penjala se u lukovima preko dolina. Iduća etapa gradnje mogao je biti, čini se, samo ubrzač, heliotron, koji bi opasivao čitavu zemaljsku kuglu. Jesu li konstruktori došli napokon do neprekoračive granice? Ne, pojavila se nova ideja – odlučili su da sagrade novi heliotron u praznom prostoru. Je li to imao biti sistem cijevi u obliku kruga, koji bi lebdio negdje u svemirskom prostoru između Mjeseca i Zemlje? Stric Orhild me izveo iz zablude. Osnovni materijal konstrukcije – praznina – nalazila se već u svemirskom prostoru i bila je odlične kvalitete. Rakete su sa Zemlje prevozile u prostor tisuće magnetskih stanica, koje su povješane u praznini tvorile savršeno okrugao prsten. A što je radio stric? On je ispitivao ono što je bilo između tih stanica – prazninu. Dakle ništa? Ta, ne! Po onome što je on o njoj govorio, slijedilo je da nema stvari bogatije mogućnostima nego li je praznina, kroz koju prolaze elektromagnetska polja, glasnici i poslanici dalekih zvijezda. Kad bi ujak doputovao, popeli bismo se na koju od velikih jabuka, sjeli na razdvojene grane i grizući tvrde jabuke strastveno smo raspravljali o poljima radijacije, o protuparalelnim fotonima i bestežinskim česticama materije.

Da, bilo je već potpuno sigurno da ću postati energetik svemirskog prostora, ali su došli ljetni praznici 3103. godine i svi su se ti planovi iznenada srušili. Bilo mi je četrnaest godina pa su mi dopustili da idem na izlete stotine tisuća kilometara daleko.

Tako sam jednom odletio na Tamperu. Poznajete li znamenitost tog otočića na Sjevernom moru. To je stara baza i ujedno muzej svemirskih, kozmičkih brodova. Usred visokih smreka, među krhotinama dolomita diže se golema zgrada s visokim prozorima pokrivenim solju, što su je donijeli oceanski vjetrovi.

Unutra, pod stropom, koji visi nad rešetkom nosača nalik na hrptenjaču i rebra pretpotopnog kita, počivaju u redovima velike brodske trupine.

Kustos muzeja bio je starac crvena lica sa širokom bijelom bradom, u kojoj su se gdjegdje vidjele zaostale zlatne vlasi. Otkrio sam ga u komori s kotlovima u jednoj raketi. Prestrašio sam se kada se pojavio preda mnom, jer sam bio uvjeren da sam sâm u velikoj zgradi. U svjetlu koje je dopiralo odozdo kroz odškrinuta vrata, spazio sam njegovu bijelu bradu. Pitao sam ga što to radi.

– Čuvam ih... da ne odlete – odgovorio je poslije stanke, tako dugo da sam već posumnjao da li ću uopće dobiti odgovor. Kratko se zadržao kraj mene – čuo sam njegovo teško, naporno disanje – i onda je šuteći sišao po pomičnim ljestvama na dno dvorane.

Često sam posjećivao muzej. Neko vrijeme nismo se mogli približiti jedan drugome. Činilo se da me starac izbjegava – iako samo pasivno. Uvlačio bi se u labirint brodova. No, kad sam ga napokon našao, odgovarao je na moja pitanja, najprije kratko, malko podrugljivo, što ispočetka nisam razumio. No što je naše poznanstvo dulje trajalo, to je starac postao razgovorljiviji. Polako sam upoznao životopise brodova, skupljenih u dvorani, pa i drugih svemirskih brodova, zvjezdanih putnika, jer je on poznavao – u to sam bio uvjeren – sudbine svih brodova koji su u posljednjih šest stoljeća letjeli u prostorima sunčanog sustava.

Boravio sam u Helgolandu kod ujaka, pa sam se skoro svaki dan vozio na otočić.

Što je starac više pripovijedao o gotovo neznanim svjetovima svoga sjećanja, to je on sam postajao veća zagonetka, jer o sebi nije nikada govorio. Pretpostavljao sam da je bio kapetan zvjezdane plovidbe, možda vođa velikih ekspedicija, ali nisam nikoga o tome pitao, jer mi je bio potreban baš takav – zaogrnut maglom tajanstvenosti.

Tek sam mnogo kasnije shvatio da je starac htio da najprije zadovoljim svoju najpovršniju i najburniju radoznalost pa da tek onda zaželim upoznati stvari važnije od nekadašnje atomske inženjerije. Kada sam već upoznao sve brodove i razgledao njihove najnedostupnije zakutke, došlo je na red pripovijedanje.

Starac me, kao slučajno sretao na ulazu. Kad bismo prešli prazni prostor dvorane i prošli kraj nemoćnih četverokatnih trupina s razjapljenim otvorima punih hladnog mraka, ulazili bismo po limenim stepenicama u unutrašnjost srebrnog giganta kojemu se kljun izdužio u iglicu. To je bio veliki Astrogator, dobro očuvan, gotovo netaknut zubom vremena.

Približavajući se centralnoj navigacionoj kabini, gdje je među posivjelim televizijskim ekranima i razdjelnim pultovima na povišenom mjestu stajala kormilarnica, starac bi, opet kao slučajno, zastao i počinjao govoriti, najprije cijedeći rečenice strašno polagano, a zatim svečanije i jasnije, dok ne bi otvorio vrata kormilarnice. Lampe na stropu bi se automatski zapalile i počinjala bi jedna od onih nečuvenih historija koje su se zauvijek stopile s mojom mladošću.

Bili su to događaji iz drevnih vremena kad je let na najbliži planet još bio opasna ekspedicija u nepoznato.

Bile su to legende o brodovima, koje je zahvatio i odnio vir gravitacije oko nepoznatih i na kartama neba neoznačenih asteroida² – u očajnim borbama protiv strašne privlačne moći golemog Jupitera, o granicama izdržljivosti posada i raketa te herojske priče o letovima u nepoznato i o povratku iz nebeskih daljina.

Sjećam se povijesti broda koji je pogođen krhotinama raspadnute komete u mašinski dio izgubio sposobnost manevriranja i poletio slijepo naprijed u beskonačni svemirski prostor. Slao je očajno signale tražeći pomoć. Ovi su signali dolazili na Zemlju odbačeni vihorom od Mjesečeve površine ili nekog drugog nebeskog tijela, pa tako iskrivljeni nisu mogli dati tačne podatke o mjestu broda. Mnogo su tjedana ovi signali dopirali na Zemlju, sve slabiji i slabiji, dok napokon nisu umukli zauvijek.

U drugoj pripovijesti dogodilo se da putnička raketa direktne pruge Mars–Zemlja nije obišla oblak kozmičke prašine, koji je na putu srela, nego je poletjela kroz njega, i letjela dalje s aureolom maglice oko sebe. Na putu u svemirskom prostoru nije joj se ništa dogodilo, ali kad je raketa ušla u Zemljinu atmosferu, zapalila se maglica oko broda i izgorjelo je sve što je bilo na palubama.

Starac je pripovijedajući često ustajao, približavao se dizalici kormila, pružao ruke.

Samo katkad, govoreći o nekom čovjeku, gledao bi nekamo u daljinu. Pokatkad bi se namrštio i ušutio, lutajući pogledom po kabini, kao da ne može naći ono što se upravo sada trebalo pojaviti u pripovijesti, ali poslije nekoliko časaka, svladao bi otpor stvarnosti i ja bi zajedno s njim vidio predmete, još tople od dodira ruku astronauta, bakrene plombe osigurača gravitacije, naglo otrgnute kormilarevom rukom u času opasnosti, čuo bih korake stražara i bio bih sam s njegovom velikom neustrašivom samoćom pred zvijezdama koje su se iskrile u crnim krugovima ekrana.

Dogodilo bi se da me zaokupi neki nemir, kad mi se činilo da starac nekako drukčije pripovijeda tok jedne ekspedicije, koju sam već poznavao iz dugih pripovijedanja. Pa iako to onda ne bi mogao izraziti, ja sam ipak nejasno osjećao da on možda zato mijenja i drukčije prikazuje pojedinosti da bi se to jasnije vidjela istina o ljudima koji su prvi polazili u prostore beskrajne noći.

Odlučio sam da postanem astronaut. Čudio sam se kako sam dosad mogao biti slijep i ne vidjeti čar tog divnog zvanja. Kada sam starom kapetanu priznao svoju odluku, nije najprije uopće svratio pažnju na to – njegova me se šutnja bolno dojmila – a zatim je kratko izjavio da takav astronaut kao što su bili junaci njegovih pripovijesti nikad neću moći postati. Nema više hrabrih posada, koje bi se borile sa navalnicama meteora, tih hridina u oceanu svemirskog prostora, nema više navigatora, koji noć na noć ucrtavaju na kartama neba dijelove puta, što su ga preletjeli. Nema više kapetana koji neumorno koračaju po metalnim palubama, dok putnici mirno spavaju, nema stražara ni kormilara zagledanih iznad astrokompasa u zvjezdane oblake. Deseci tisuća nenastanjenih, automatski upravljenih raketa kruže po putanjama našeg Sunčevog sistema. Ovi dugi vlakovi svemirskog prostora prevoze s planeta na planet sirovine, minerale, rude, strojeve, a ako se u njima nalaze ljudi, onda, su to putnici navikli na čudesna putovanja, pa se udobno služe strojevima za osiguranje leta.

Tiho sam primijetio da moj brat studira astronautiku.

– Ah – odgovorio je snishodljivo – uči graditi automate koji sami lete. To je sve. Kao da se baviš izgradnjom trube umjesto muzikom i nazivaš se velikim kompozitorom.

Požurio sam se da to ponovim bratu.

– Sam si truba – odgovorio je.

Ostao sam sâm sa svojom duševnom borbom.

Moj otac je imao prijatelja, profesora Muraha koji je bio astronom, pa je po mome mišljenju bio u intimnom odnosu sa zvijezdama. Njemu sam povjerio svoje brige.

– Neću da gradim robote pilote. Hoću da postanem pravi astronaut, kormilar ili kapetan svemirskih brodova.

– Gle, gle, romantika starog vijeka! – kliknuo je Murah, pošto me je strpljivo saslušao. Melankolično je klimao glavom.

– Treba priznati, da je astronautika lijepa stvar. Da, da. Poznaješ li »Atmosfere Planeta – Plovidba« od Rufusa?

Nisam poznavao to djelo. Profesor se obradovao.

– Odlično, pročitaj to. Divna stvar, puna tajanstvenosti kao maglovito veče; velika sloboda mašte, fantastične vizije! Da, da, astronautika, je nekad bila vrlo teška stvar. Dovodila je čovjeka do granice njegove psihičke izdržljivosti. Kako je krasno rekao Rufus: »Dobar je naš svijet za astronaute; na svakih sto trilijuna dijelova svemirskog prostora – jedan dio kopna. Ima mjesta da se razviju jedra, a toliko zvijezda, tih velikih svjetionika u oceanu mraka!« Ali znaš li ti, dragi moj, zašto je astronautika bila tako teška stvar?

Nisam znao.

– Kako? Ne znaš? – rekao je Murah i pogledao me odozgo.

– Rastumačit ću ti da griješiš, ti nedoučeni zvjezdoplovče. Znaš li, da su ljudi nekad putovali po morima?

– Na tako zvanim parobrodima – upao sam.

– Pa da, ali još prije, u starini, plovili su na jedrenjacima, služeći se vjetrom kao pogonskom snagom. Dok nisu dobro upoznali hidrostatiku, hidrodinamiku, teoriju kretanja valova i druge nauke, gradili su brodove prema svom nahođenju. Nije bilo dva jedrenjaka koji bi bili jednaki. Male razlike u postavljanju jarbola, kobilice, u obliku trupa uzrokovale su priličnu razliku u baratanju kormilom i tako dalje.

– Nisu bili sposobni da to predvide. Zahvaljujući svladanim opasnostima, nezgodama pa i katastrofama moreplovci su skupljali iskustva, iz kojih je izrasla velika umjetnost plovidbe. Za upravljanje brodom bili su – osim same nauke – potrebni hrabrost, sposobnost i talent. Kasnije je nauka nadomjestila sve te vrijednosti, pa je za umijeće ostalo sve manje mjesta. Slično se dogodilo prije sto godina i sa međuplanetarnom plovidbom.

– Znači li to da čovjek više ne može upravljati raketom? – rekao sam. – Ali ja hoću baš to da radim! Što bi to kome škodilo?

Bio sam ljut na profesora što je sve tako logično dokazao, na starog kustosa brodova, na brata i na čitav svijet. Pa ipak nisam promijenio odluku: postat ću astronaut, već će se nešto i za mene naći. Prešutio sam to lukavo, ali je profesor po mom spuštenom pogledu ipak naslutio što se u meni događa.

– Želiš li postati kapetan daleke zvjezdane plovidbe? – zapitao me nabusito, a ja sam i protiv svoje volje planuo:

– Naravno!

Najprije je izbuljio oči, a onda se nasmijao. Dugo se smijao. Napokon se uozbiljio.

– Je li to istina – upitao je – da si nedavno zubima pregrizao olovni kabel?

– Istina je – odgovorio sam mrzovoljno. Još sam bio pomalo ponosan na taj svoj podvig, iako nitko od odraslih nije pokazao za to razumijevanja, a kamo li divljenja.

– Pa zašto si to učinio?

– Za okladu – odgovorio sam još mrzovoljnije.

– Vrlo si tvrdoglav. Hm, pa šta, možda će te vrijeme smiriti... a sada čitaj Rufusa...

Murah me strogo gledao, ali njegove nemirne obrve jasno su mi govorile, da je na mojoj strani. S tim uvjerenjem oprostio sam se od profesora i nekoliko dana poslije toga otišao sam u Centar svjetlosnih brzina.

U to vrijeme posvuda su otvarali institute gdje su se mladići dobrovoljno podvrgavali teškim i opasnim ispitivanjima, jer se nije moglo znati kakav utjecaj može imati na ljudski organizam brzina veća od 10.000 km u sekundi, a već je bilo sigurno da se raketa na putu za najbližu zvijezdu, stajaćicu mora kretati brzinom najmanje deset puta većom.

U Centru su se vladali prema meni neobično pažljivo, ali sam osjetio da je to već postala rutina; mislim da su svaki dan na desetke tisuća ovakvih kao što sam ja slali kućama.

Nisam naravno posjedovao nikakve kvalifikacije osim žive želje, pa su me ispratili s obećanjem da će me primiti za pet godina ako budem marljivo učio.

I tako sam otišao neobavljena posla. Duboko razočaran, stvarao sam najfantastičnije planove: htio sam potpuno sam poletjeti u svemirski prostor raketom za jednu osobu, računajući na to da ću prije no što se iscrpe moje zalihe sresti kakav brod, koji će me kao brodolomca u svemirskom prostoru uzeti pod svoje okrilje. Gutao sam mnoštvo pripovijesti o svemirskim ekspedicijama, slabo sam učio, a kad su me kod stola nešto zapitali, nisam se mogao snaći. Zadubljen u svoja kozmička maštanja odgovarao sam naopako. Ne bi mi nikada palo na pamet da je moja draga baka sasvim krivo protumačila moje vladanje. Sluteći samo najljepše, poklonila mi je za rođendan krasni bijeli genetofor na kojem je sama katkad kušala svirati jednim prstom. Pokušao sam i ja, najprije baki za ljubav, a kasnije jer me je zainteresirala video-plastika. Ta se umjetnost rodila još u srednjem vijeku. Nastala je ukrštavanjem takozvanog filma, književnih djela i plastične televizije u boji. S pomoću genetofora, koji je za umjetnike isto što je klavir za kompozitora, može se stvoriti sve što čovjek samo može zamisliti. Mogu se stvoriti drame i komedije, stvarna povijest živih bića kao i priče koje se događaju u izmišljenom svijetu, a sve to s pomoću slaganja svjetlosnih polja. Prvi su mi pokusi donijeli mnogo radosti; zatvarao sam se u sobu i sjeo pred veliki ekran, s rukama na brojnim klavijaturama.

Možda bi bilo najbolje usporediti videoplastiku s muzikom: kao što muzičar sklada tonove, tako videoplastik sklada razne psihičke osobine. U prvom se slučaju rađa melodija u drugom junak drame. No, mislim da je najveća sličnost u tome što kompozitor sklada simfonijsku temu na osnovu realnog događaja i u sebi čuje sazvučnost svih instrumenata prije nego li je i jednu notu stavio na crtovlje, a za video-plastika je također najteži dio njegova stvaralačkog rada onaj prije nego li pritisne prvu tipku genetofora; to znači onda kada u mašti stvara svoje junake. Samo onda mogu nastati takvi likovi, koji će se pokoriti njegovoj volji i svojim sudbinama dirnuti gledaoce; no to ne može nitko nikoga naučiti. Ako je netko naučio samo da vlada aparatom, može stvarati samo lutke, koje se kreću u čudnovato namještenim okolnostima, a to je bio baš moj slučaj.

Na sreću je moj nedostatak talenta bio tako očigledan, da ni na trenutak nisam pomišljao na videoplastiku, te su se moji umjetnički pokušaji završili time da sam genetofor rastavio na sastavne dijelove, jer sam htio upoznati njegovu konstrukciju.

Kad je sirota baka vidjela plod mojih nastojanja, preživjela je gorko razočaranje. Posljednje, jer sad više nije bilo nikog u porodici koji bi mogao postati umjetnik.

Kad sam kao sedamnaestogodišnji dječak napustio srednju školu, dugo sam razmišljao što da počnem, pa sam stupio u meorijski Institut planiranja budućnosti, IPB, kako su ga skraćeno nazivali. Ovdje sam prvi put sreo ljude koji su radili na planovima vansistemskih ekspedicija.

U to vrijeme još nisu bile poznate mogućnosti putovanja tako velikom brzinom da bi se udaljenost od Zemlje do dalekih zvijezda mogla prijeći u trajanju jednog ljudskog života. Zacijelo se sjećate burnih raspravljanja s početka našeg stoljeća u projektima za izgradnju kozmičkih brodova koji bi letjeli u dubinu galaktike.

S obzirom na strahovito dugo vrijeme putovanja, trebala bi se izvršiti »smjena generacija«, to znači da bi do cilja stigli unuci ili praunuci onih koji su napustili Zemlju.

Nova atomska goriva i otkriće metode za oslobađanje atomske energije iz svake vrste materije omogućili su tehničko rješenje problema leta brzinom svjetlosti, ali se pojavilo novo pitanje: može li uopće čovjek putovati brzinom sto ili dvjesta tisuća kilometara u sekundi?

Optimisti su vjerovali da se problem može prilično jednostavno riješiti u prostoru vrlo udaljenom od polja gravitacije planeta kad raketa ubrza let koliko je potrebno. Napominjali su teorije nastale u starini i srednjem vijeku koje su pretpostavljale da biološka izdržljivost čovjeka dopire do brzina od 30, 100 ili 1000 kilometara na sat; ta se granica u slijedećim stoljećima neprestano pomicala.

Oprezniji su upozoravali na činjenicu da se kod brzina bliskih brzini svjetlosti počinju javljati i djelovati neke konzekvencije teorije vjerojatnosti, a njihov utjecaj na ljudski život uopće nije poznat.

Zato su nastali Centri svjetlosne brzine, rasuti po čitavoj Zemlji i brojnim planetima, kao i Instituti planiranja budućnosti. Za vrijeme ispitivanja pojavila se zagonetna pojava nazvana »treptanje svjetlosti«, koja se sastojala u tom da se čovjeku u zatvorenom projektilu prilikom leta s brzinom od 170.000 – 180.000 kilometara u sekundi muti razum, da zatim gubi svijest i nađe se u životnoj opasnosti. Brzina od 170.000 kilometara u sekundi nazvana je «pragom podsvjetlosne brzine«, a baš je tom brzinom trebalo da leti raketa na najbližu zvijezdu.

Takvo je bilo stanje nauke u vrijeme kad sam se prvi put našao s naučnim radnicima Instituta planiranja budućnosti.

Rad tih ljudi otvarao je takve perspektive da sam odlučio da ću po svaku cijenu nastojati da me prime u Institut. No najprije sam morao završiti mehaneuristiku, kozmodromiju ili medicinu. Poslije kratkog razmišljanja odlučio sam da ću započeti svoj studij u glasovitom Institutu opće mehaneuristike u Mehoriji. S učenjem mi je išlo sasvim dobro, ali sam poslije prve godine studija počeo žaliti što izabrani predmet nema ništa zajedničkog s mojom dragom astronautikom, pa sam se brzo odlučio da još upišem kozmodromiju. No ni tada nisam bio zadovoljan opsegom svojih studija, pa sam u Mehoriji proučavao i tajne gradnje automata, a predavanja iz kozmonautike slušao sam na univerzitetu koji se nalazio na podnožju Mjesečevih Apenina.

Na dan sam dva sata boravio u raketi i samo sam u to vrijeme mogao jesti. Sve je to zajedno naravno bila ludost. Nisam dosta jeo, nisam spavao, mučile su me brojne obaveze koje sam svojevoljno preuzeo, ali mi je sa svim tim bilo tako dobro da se ne mogu bez smiješka sjetiti tog doba. Smatrao sam da sam savršen, svestran a prije svega zagonetan, jer sam nastojao da moji drugovi na Mjesecu ne znaju za moj studij u Grenlandiji i obratno.

Tako su prošle dvije godine. Svršio sam i niži studij mehanoeuristike, prilično sam dobro položio ispite iz teorije raketnog leta i otputovao sam kući na ljetne praznike. Doletio sam kasno uvečer. Majka mi je rekla da sam se na putu mimoišao s ocem, kojeg su upravo pozvali na jednu operaciju. Dugo smo sjedjeli na verandi i gledali rojeve zvijezda, koje su padale sa srpanjskog neba.

Već poslije ponoći javio se otac da će se kasno vratiti i molio da ga ne čekamo.

Majka mi je prostrla krevet u nekadašnjoj dječjoj sobi. Tek što sam legao, zaspao sam tvrdim snom. Probudio sam se usred bijela dana. U kući je vladala grobna tišina. Otišao sam u blagovaonicu i htio izaći u vrt. Na vratima hodnika umalo što se nisam sudario s ocem. Zastao sam iznenađen tim susretom, jer sam mislio da on spava. Pokazalo se da se vratio tek u tri sata ujutro i da je sad ustao da telefonira u bolnicu.

– Čujem da želiš u Institut planiranja budućnosti? Potvrdio sam.

– Nekad si htio imati sve, a sada opet hoćeš da budeš sve...

Nije se smiješio. Čekao je u nadi da ću odgovoriti. Šutio sam i u toj se šutnji pojavio trag razdraženosti. Udahnuo je, ali nije progovorio. Ispruženom rukom i vrhom prstiju dotakao je moju košulju i nestao u vratima svoje sobe. Ostao sam sâm, izbačen iz kolotečine, ponešto ganut i ponešto ljut. Izašao sam u vrt, legao na ugrijanu travu, i otac mi je za kratko vrijeme nestao iz sjećanja.

Neka sjena je preletjela nad mojim vjeđama, druga, pa treća. Netko je dolazio k nama. Helikopteri su se spuštali na travnjake u vrtu. Digao sam se na laktove i vidio prve došljake, a visoko nad kućom – jato novih mašina s blistavim propelerima. Zatim je opet sa zapada došlo nekoliko; spuštali su se gotovo doticali krošnje drveća. Sve je veća bila grupa došljaka, koji su davali znakove onima koji su se spuštali. Neki su nešto skrivali na leđima.

Sve me to tako pomutilo da sam promucao kad su se približili.

– Što će to biti?

– Doletjeli smo na godišnjicu – odgovorilo je nekoliko glasova.

– Što

– Pa, pedesetgodišnjicu doktorova rada...

– Jesi li ti njegov sin? – upitala je mala, sijeda žena. Kosa joj se na suncu sjala poput srebra. Živo sam želio da pobjegnem u grmlje, ali noge kao da su mi u zemlju propale. Kako, danas je pedesetgodišnjica očeva rada, a ja ništa nisam o tome znao!...

Odjednom su se otvorila vrata i otac se pokazao na pragu. Stajao je kao ukopan, s otkrivenom glavom i razbarušenom kosom. Gledao je na to more glava. Nastala je takva tišina da se čuo zamirujući zvuk, s kojim su se spuštali sve novi i novi helikopteri. Odjednom je otac zadrhtao i pošao dolje, kao da je htio poći u susret svima, ali se zadržao na polovici stepeništa. Digao je ruke i opet ih spustio, otvorio je usta i ništa nije rekao. U mnoštvu je nastalo neko kretanje. Ljudi su dolazili na stepenice, davali mu cvijeće, ponajviše male kitice, a ipak ih za kratko vrijeme više nije mogao držati pa su mu polagali cvijeće na stepenice. Bili su to makovi i različci iz australskih žitnih rezervata, bijele magnolije, afričke orhideje, kitice krasuljaka i rascvjetane grane jabuka iz Antartide gdje je baš nastalo proljeće i velike meke kudrave bijele ruže, koje rastu u staklenicima na Mjesecu. Tko bi predao svoj dar, povukao bi se šuteći, a otac bi ga ispratio pogledom u kom se katkad javljalo sjećanje.

Što se više smanjivala gomila ljudi, to je više rasli gomila cvijeća na stepenicama. U to se u dnu vrta pojavilo deset starih ljudi u sjajnim bijelim skafandrima; išli su otkrivenih sijedih glava i vidjelo se da su s mukom nosili teške oklope svemirskih putnika. Srce mi je zamrlo kada sam na njihovim grudima opazio značku Neptunovih pilota. Prije no što se upoznao s majkom, otac je, doduše, bio raketni liječnik, ali nikada nije o tome govorio. A tada smo ostali sami u praznom sunčanom vrtu. Onda je otac, još uvijek nepomičan, zadrhtao i povukao se. Cvijeće mu se prosulo iz ruku, a on je naslijepo našavši vrata nestao u unutrašnjosti kuće.

Ja se nisam micao, kao da sam i dalje slušao zvuk svih tih helikoptera; tada je pokazao još jedan, doletio je s mekim šumom i spustio se. Iskočio je iz njega čovjek u kombinezonu, brzo se ogledao, potrčao prema verandi, bacio nešto na hrpu cvijeća i opet se vratio, u kabinu. Vid mi je bio dobar pa sam izdaleka vidio kako izgleda taj zakašnjeli dar. Bila je to pregršt rđavih, suhih, oštrih grančica areoze, jedine biljke koja raste na Marsu.

MARATON

»Ljudi slave mudraca zbog njegove ljubavi prema njima, no kad mu to ne bi rekli, on ne bi znao da ih voli«. Ove riječi jednog od filozofa starine bolja su karakteristika mog oca nego ikoja druga.

Njegova su braća služila ljudskoj zajednici svojim zvanjem. On je činio to isto, a kad bi ga znanje iznevjerilo, kad bi izgubio bitku za život svojih bolesnika, ostajao bi kraj onih što su umirali, ne kao liječnik već kao čovjek koji je s njima ginuo. Stričevi su naizmjence doživljavali radost uspjeha i velikih otkrića kao i tugu neuspjeha. Otac je ostajao uvijek isti – pod teretom uvijek prisutne odgovornosti, koja je njegovoj duši bila ono što je našim tijelima zemaljska gravitacija, što sili mišiće na neprekidan napor, neprestanu napetost da svlada težinu tijela, ali bez koje se život ne bi mogao ni zamisliti.

Poslije tih ljetnih praznika, koji su mi se zauvijek usjekli u pamćenju, napustio sam viši kurs mehanoeuristike i upisao se na medicinu. Odlučio sam se na to istom vratolomnom brzinom kao i na one pređašnje upise, ali iz sasvim drugačijih pobuda; sad je to bio pokušaj da otkrijem istinske vrijednosti života a ujedno i neka vrst kajanja zbog nekadašnjeg odnosa prema ocu.

Godine medicinskog studija pomalo su me umirile. Iz prijašnjeg perioda nije mnogo preostalo: nešto bilježaka, crteža i projekata, sačuvanih ne toliko zbog prave potrebe koliko zbog umirenja samog sebe da nisam sasvim uzalud potratio prošlo vrijeme. Baku je donekle utješilo što sam postao prvak u trčanju na duge staze, pa ju je taj moj talent, koji je iznenada zablistao na univerzitetu, pomirio s činjenicom da ni ja neću postati umjetnik. Imao sam sve veći uspjeh i postao prvak akademičara na kontinentu, a potkraj studija na cijeloj sjevernoj polutki. Pošto sam diplomirao, stupio sam na kiruršku kliniku. Kada je pol godine kasnije vodstvo ekspedicije na Centaur raspisalo natječaj za posadu, nastojao sam da dobijem mjesto asistenta profesora Schreya, koji je bio prvi kirurg na brodu. Imao sam, doduše, još vrlo malo iskustva kao liječnik, no tražili su se ljudi svestrano obrazovani, pa sam računao na svoj nekadašnji studij kozmodromije i mehanoeuristike. Kad sam prijavio svoju kandidaturu, rekao mi je jedan od astrogatora da ću morati dugo čekati na odgovor, jer je bilo mnoštvo prijavljenih, a svaka se molba morala do u tančine prostudirati. Nasmiješio se pri tom i rekao da takva lekcija strpljivosti može samo koristiti, jer će u raketi čekati mnogo godina da dođemo do cilja. Rekao je »Čekat ćemo«. Slučajno se tako izrazio, ali ja sam četiri mjeseca živio od tih riječi.

Nekada, prije mnogo stoljeća, davno prije astronautičke ere, ljudi su smatrali da se ne mogu ostvariti međuplanetarna putovanja ako za rakete ne stvore prelazne stanice, takozvani sateliti. Kasnije je razvoj tehnike pokazao da su takvi pothvati nepotrebni: kozmonautika se, naime, razvijala duže od sedamsto godina, neovisno o umjetnim satelitima na kojima su postavljeni samo astronomski opservatoriji i stanice za reguliranje vremenskih prilika. Poslije mnogo godina došao je čas kad se na novoj razvojnoj etapi ponovo pojavila potreba izgradnje prelazne astronautičke stanice, ali sada iz drugih razloga.

To se dogodilo kad je čovjek od planetarnih ekspedicija prešao na zvjezdane.

Već u početku pripravnih faza, prilikom ispitivanja utjecaja velikih brzina na ljudski organizam, pojavila se potreba podizanja eksperimentalnih stanica na umjetnim satelitima, vrlo udaljenim od Zemlje da bi se izbjeglo utjecaju Zemljine sile teže. Zatim, kad se već pristupilo izgradnji zvjezdanog broda, pokazalo se da ga treba graditi u vanzemaljskom prostoru, jer je bio prevelik, pa se ne bi mogao uzdići s planeta ili se na nj spustiti.

»Gea«, prvi zvjezdani brod sagrađen u međuplanetarnom prostoru oko 180.000 kilometara daleko od Zemlje, nije nikada mogla pristajati na bilo kojem planetu, nego se samo spuštala do gornjih slojeva atmosfere i ploveći po njoj izbacivala rojeve raketa, sredstva komunikacija.

Tako je već u moje vrijeme u zrakopraznom prostoru nastalo prvo gradilište brodova, koji će letjeti izvan Sunčevog sistema.

Jednu od početnih faza izgradnje promatrao sam sa Četvrtog umjetnog satelita. Stajao sam u ostakljenoj kabini promatrača na vrhu metalnog trupa, sred gomile radoznalih ljudi, a direktne rakete bez prekida su dovozile nove turiste.

Rad na gradilištu odvijao se u čunju sjene što ju je bacala Zemlja; njena tamna polutka zjapila je u nebu kao golemi crni bunar. Mjesto gradnje osvjetljavali su jupiteri koji su se obješeni u zrakopraznom prostoru – klatili tamo-amo po zakonu njihala. Svaki je Jupiter bacao po dvanaest stupova svjetla koji su se kao munje u zrcalima reflektirali duboko dolje na ustavljenim slojevima brodskih čeličnih ploča. Automati su milili po površini broda kao mravi; jedni su se neprekidno kretali naprijed i natrag kao čunjci na golemom tkalačkom stanu, a drugi su se svaki čas dizali u vis, zabljesnuli zahvaćeni pramenom svjetla ili se spuštali i nestajali u mrklom mraku. Gledajući kroz dalekozor, mogli smo vidjeti kako ti patuljci prenose velike potpornje i lukove konstrukcije s jednog mjesta na drugo bez ikakvog napora, jer su ovdje svi tereti izgubili težinu. Prostor je bio ispunjen snopovima raznobojnog svjetla, što su vrcali ispod aparata za zavarivanje.

Poslije jedanaest mjeseci neprekidnog rada nestali su automati; oni koji su na brodu radili kao mehaničari, uvukli su se u unutrašnjost broda, a ostali su se vratili u baze. Sada je »Gea«, oslobođena svojih skela, zaplovila krugom oko Zemlje kao neki umjetni mjesec, srebrna, velika i nijema. Atomski oganj još nije dotakao njene sapnice.

U toku nekoliko dana primio sam vijest od prvog astrogatora ekspedicije da sam primljen za člana posade, ugledao sam svoje ime na spisku takmičara za ljetne Olimpijske igre i... upoznao sam Anu.

Imala je svijetle oči razumnog izraza, koji se ponavljao na njenim punim usnama, nešto oprezniji ili ravnodušniji. Studirala je geologiju, voljela muziku i stare knjige – mislim da ništa više nisam znao o njoj. Kad sam bio sam, mnogo sam je volio, ali kad bismo se sastajali to više nije bilo tako sigurno. Namjerno i bez namjere činili smo jedno drugom sitne, bolne neprijatnosti; neprekidno su izbijali nesporazumi, uvrede, danas tragične, sutra nevažne. No, ja sam ipak zbog njih patio, a patnje – kako sam to znao iz knjiga – uvijek prate duboke osjećaje. Tako sam zaobilaznim iako strogo logičnim putem došao do zaključka da ipak ljubim Anu. A ona? Nisam mogao ništa sigurno znati.

Bilo mi je dvadeset i pet godina pa sam bio sklon filozofskom uopćavanju. Govorio sam sebi: »Imaš sve, što si htio; diplomu o završenom studiju, udio u zvjezdanoj ekspediciji, olimpijsko takmičenje i ljubav – a eto, nesretan si. Uistinu je mudra ona izreka – Daj čovjeku sve što želi, pa ćeš ga unesrećiti.«

U tom i takvom raspoloženju počeo sam s treningom. Trčao sam po velikom krugu terase, po travnatim humcima nad obalama i po širokim drvoredima univerzitetskih parkova, uvijek sam, sa štopericom u ruci, na vrućem lipanjskom suncu uz neprekidan šum bliskog oceana. Trenirao sam ujutro; kad bih pretrčao dvadeset kilometara, letio bih u logor za ispitivanje kondicije, gdje su već mjesec dana boravili članovi ekspedicije. Bilo je to mjestance usred starih cedrovih šuma na podnožju Karakoruma. Zvalo se »Kerjan« ali ne znam tko ga je nazvao »čistilište« pa mu je taj naziv i ostao, jer je za svoje stanovnike bilo samo prolazna etapa između Zemlje i raketne palube. Nije lako opisati atmosferu, koja je ondje vladala. Pripremni su radovi oduzimali mnogo vremena a isto tako i predavanje iz najrazličitijih područja, jer je svaki od zvjezdanih putnika trebao biti svestrano pripravljen za put. Istodobno su fiziolozi, biolozi i liječnici pregledavali buduće astronaute, vrzli se u blistavim kaputima po radionici.

Istodobno je zemaljski život snažno kucao na vrata mjestanca. Premda je mnogo drugova polazilo na put sa ženama i djecom, ipak je svatko ostavljao na Zemlji nekog bliskog, pa nije bilo sata u kojem se radost nije miješala s tugom rastanka.

Dijelio sam svoje vrijeme između stadiona i čistilišta. Nekoliko se dana nisam sretao s Anom i hvatajući samo nekoliko časaka prije noći, vidio bih je u televiziti. Tako je slučajno i neočekivano došlo do odlučnog razgovora. Kao što sam se i bojao, Ana mi je rekla da bi njena struka bila beskorisna na putovanju. Mogla je raditi samo na Zemlji. Govorio sam joj o snazi osjećaja koja satire u prah sve zapreke. Na to me zapitala da li bih ja u obrnutoj situaciji napustio zbog nje svoju medicinu? Što sam mogao odgovoriti? Osjećao sam da se sve ruši, da je gubim, počeo sam govoriti mahnite riječi, predbacivao sam joj da me ne voli, jer bi inače promijenila zvanje ili uopće prestala raditi. Za neko vrijeme, dodao sam, videći kako je problijedila.

– Htio si da mi zadaš bol – rekla je. – I uspio si.

Bijesan i ujedno postiđen brzo sam pritisnuo dugme i Anina soba, njeno lice, oči, glas, sve je nestalo, kao da je odneseno nekim čarobnim štapićem. Tvrdo sam odlučio da je više neću vidjeti, ali sam odmah drugi dan pronašao razlog da se nađemo. Morao sam se ispričati zbog jučerašnjeg vladanja. Nije se više ljutila. Ugovorili smo sastanak, dan prije maratona. Jesam li se u dubini srca nadao da bi mogla promijeniti odluku? Najpošteniji bi odgovor bio – katkada – da. No vratio sam se na trasu mojem samotnom trčanju.

Moram priznati da sam katkad zatvorio vijeđe očekujući da ću kad ih otvorim vidjeti Anu, ali se ona nije pojavljivala. Kao i prije trčao sam sa štopericom u ruci pa kad se kretanje njene kazaljke poklopilo s kucajima moga bila, činilo mi se da moj napor tjera vrijeme i da bi ono stalo, kad ne bi bilo mene koji snažnim finišem trčim ravno u susret triju velikih dana. Dvadesetog srpnja trebao sam startati u maratonu, ujutro dvadeset prvog vidjeti Anu, a navečer dvadeset drugog stajati na palubi rakete.

U to vrijeme sve sam se više interesirao za favorite. Tri najopasnija bila su: Gerhard, Mehila i El Tuni. Osobito se Mehile nisam mogao nagledati; korak mu je bio neobično lak zbog visokog stasa – bio je gotovo pet centimetara viši od mene. Primjenjivao je taktiku naglog bježanja između dvadesetog i tridesetog kilometra i – ne ogledajući se – produljivao lakim dugim koracima i kao da je neprestano postajao sve lakši upravo je plovio kroz zrak.

OPROŠTAJ SA ZEMLJOM

Sve što sam radio one noći prije sastanka s Anom bilo je pomalo ludo. Poslije takmičenja sam se osjećao kao da sanjam, vidio sam gomile ljudi, oznojeno Mehilino lice, koji me cjelivao, osjećao sam zagrljaje, stiskanje ruke, čuo sam klicanje, ali kao da se sve to nije ticalo mene. Zatim sam sjedio visoko na tribini i gledao dolje na stadion, ne znam što se tamo događalo. Podvečer me opkolila grupa entuzijasta – studenata, koji su trebali odletjeti u Aziju. Ne sjećam se dobro zašto sam pošao s njima u raketu. Bit će da sam im se ponudio da ću ih otpratiti. Zatim sam vodio duge nevezane razgovore, odgovarajući u isto vrijeme na pet pitanja. Bilo je mnogo smijeha i žamora, raketa se spuštala i opet dizala, putnici su se izmjenjivali, a ja sam i dalje bio središte pažnje. Najednom sam opazio da su u kabini ostale još samo četiri osobe. Otrijeznio sam se, kao da sam se tek probudio. Javili su se zvučnici, a raketa se spuštala na Zemlju. Bili smo nad malom sibirskom stanicom Kalete. Sav sam bio smućen, jer mi nije bilo jasno zašto sam se dao odvesti na taj kraj svijeta. Brzo sam sišao na prazni peron; zajedno sa mnom sišao je i mladi kozmodromac s kojim sam se upoznao za vrijeme leta. Pogledao je na sat, zagrlio me i rekao da sutra ujutro leti na Fobos pa se sad želi oprostiti s prijateljem, koji stanuje tu u okolici – i nestao je.

Posljednja riječ koju sam čuo od njega bila je »oprostiti se«. I ostao sam sâm, neodlučan, što da radim na toj pustoj, maloj stanici, u tihom, toplom sumraku, ispunjenom mirisom vlažnog lišća. Upravo je prestala padati kiša, polja su bila pokrivena maglom i spuštala se noć.

I onda sam učinio prvu nerazboritost; nisam želio tu noć, ne da sam je se bojao, jednostavno nisam je htio. Popustio sam tom nerazboritom nagonu i odvezao se do podzemne stanice orguljara. Nekoliko sam časaka hodao tamo-amo po pustom peronu gledajući tupo u sjajne ploče zidova u kojima se nejasno odražavao moj lik.

Kada sam slučajno turio ruku u džep, opipao sam neki tvrdi, ne veliki, šuštavi predmet: grančicu olimpijskog Vijenca. S dubokim prodornim zviždanjem ispao je iz tunela vlak orguljar, zablistali su njegovi čelični bokovi, zacviljele su kočnice i on je stao. Za dvadeset sam sekundi već putovao na zapad, tragom sunca, koje mi se nedavno sakrilo ispod horizonta. Vagon se lako njihao, jedva se to osjetilo i počeo je juriti, prestižući kretanje zemlje. U kupeu nije osim mene bilo ni žive duše. Ustao sam i počeo hodati između naslonjača. U bisernim okancima zidnih informatora iskakivali su novi nazivi stanica, zatim je opet nastala tama – raketa je stigla do obale Evrope i skočila u dubinu velikog tunela jureći ispod dna Atlantskog oceana prema Grenlandiji.

Kad su prvi poznati nazivi počeli u redovima sjajnih slova prelijetati u informatorima odjednom sam pomislio da moram vidjeti oca. Pa naravno, zbog toga i putujem u Grenlandiju. Zapitao sam za najbolju vezu i uskoro izašao na stanici sred pustog polja.

S druge strane stanice, blizu perona, čekao me na travnjaku helikopter pozvan iz vlaka. Visoka trava bila je teška od rose i promočila mi je hlače do koljena. Opsovao sam tiho, sjeo i poletio ravno kući. Kad se moja mašina spuštala na vrt, počeo je i opet da se gasi dan koji sam dostigao poslije neprekidne potjere, no sada mi to nije bilo važno. Pojurio sam u kuću, ni vrtna vratašca nisam za sobom zalupio. Kuća je bila prazna. Opet razgovor s informatorom (a kao da sam taj dan bio osuđen na društvo automata – pomislio sam zagrižljivo). Baka i majka su bile u gradu, a otac je bio na liječničkom kongresu na Antarktiku.

Odlučio sam da ga potražim, i to odmah. Helikopter mi je bio suviše spor pa sam poletio na raketnu stanicu koja se nalazi nad sjevernim predgrađem Meorije. Već sam izdaleka vidio njegovu kupolu osvijetljenu posljednjim sunčevim zrakama. Ostavio sam helikopter na najvišoj platformi stanice i pošao prema pomičnim stepenicama, gdje su se po staklenom globusu informatora pojavljivala svjetla raznih boja. Trebao bih čekati na direktnu vezu s Antarktikom, pa sam zbog toga morao poletjeti na Treći umjetni mjesec i tamo preći na raketu koja je letjela na pol. Stupio sam na stubište koje je vodilo dolje na perone. Prošao sam kraj prvog kata, po zidovima su plovili svjetlosni natpisi. Tajmir–Kamčatka–Nova Zelandija – četiri minute. Brazilija–Ognjena Zemlja – sedam minuta.

Dopalo mi je na pamet da bih zapravo mogao letjeti u Patagoniju te iskoristiti lokalnu vezu s Antarktikom, ali se nisam maknuo s mjesta. Stepenice su se spuštale; prošao sam drugi i treći kat; bilo je sve više ljudi. Zasvijetlio je natpis Malajski arhipelag – odlazak – i ujedno se čula prigušena tutnjava koja je odmah utihnula: negdje gore u visinama čuo se zvižduk raketa što su se spuštale, zveckanje zatvorenih vrata i daleki glas koji je govorio: »Neposredna veza Mars–Dejmos–Zemlja – osam sekundi zakašnjenja«. Iza prozirnih ploča prolazili su rojevi ljudi, a ja sam padao sve niže, sve dok nisu bijela svjetla na peronima zemaljske komunikacije ustupila mjesto plavkastom peronu satelita. Usred užurbane gomile pošao sam prema pruzi, ali je putem nestala sva moja energija, kao da je utekla s posljednjim blijeskom zapada sunca koji je još prodirao u dubinu dvorane kroz staklene zidove.

Doletjet ću na Antarktik, pronaći mjesto kongresa i pozvati oca iz dvorane, on će se razveseliti, začuditi i zapitati što želim? A što da mu tada kažem? Za to nisam trebao letjeti, imao sam televizor. Pa što onda ako sam htio dotaknuti njegovo tamno odijelo i osjetiti toplinu njegovih ruku? Reći ću mu to u nekom velikom hodniku, za vratima će se čuti glas predavača – otac će iz svih sila nastojati da mi pokaže kako mu se nipošto ne žuri u dvoranu, a ja ću stajati i gledati u njega i neću ništa reći – jer što da mu kažem? Ta »Gea« će odletjeti tek za nekoliko dana i ta nagla žurba i cijela ta raketna eskapada noćas nema nikakvog smisla.

To je bilo jasno. Odustao sam od namjere da letim na Antarktik. Ali kada sam se polaganim korakom udaljavao od pruge, na koju su dolazile rakete, osjetio sam oštru bol. Naslonjen na balustradu gledao sam kako na teleforima iskakuju zelena signalna svjetla, kako rakete povećavaju brzinu, kako se grimizna slova na njihovim bokovima slijevaju u treptave trake, a projektili s prodornim zviždanjem upadaju u dubinu izbacivača i napuštaju njegov gornji otvor, uzdignut devetnaest katova nad razinom perona. Rakete se same pretvaraju u tane i izbacuju iz sebe rastrgane krpe ognja. Još sekunda i nestale su u zamračenom nebu. Lice mi je dodirnuo zagušljivi, ugrijani dah zraka koji je imao ukus željeza; tutnjava je prestala i ostao sam sâm.

Uzduž perona, na drvoredima ulaza u elevatore, plamtjele su žarnice redovima blistavog svjetla, a za staklenim zidovima spuštao se sve gušći sumrak – moj drugi sumrak tog dana.

Lutao sam pogledom po dvorani i začuđeno se trgnuo kada sam iznad globusa-informatora opazio osvjetljen datum. Baš danas je bio praznik Ukidanja granica. Zato je majka i pošla u grad! Da li je baka obukla novu kreaciju, ili se kao obično u posljednji čas prestrašila i obukla svakidašnju ljubičastu haljinu? Da li su gledale moju maratonsku trku? Ovdje je sjedio čovjek. Prezirajući naslonjače sjedio je na svom velikom zavežljaju, ispružio noge daleko ispred sebe i sa skrštenim rukama na prsima glasno i pogrešno zviždao »Oproštajnu simfoniju«.

»Kakav je to klipan što ovdje koncertira«? pomislio sam. Pogledali smo se i uzviknuli od iznenađenja. Bio je to Pentan, moj kolega s mehanoeurističkog studija. Pljuštala su pitanja i odgovori bez ikakvog reda.

– Dopusti da te zapitam što ti tu zapravo radiš? U ovo doba? Pa praznik je!

Pobjedonosno se nasmijao.

– Čekao sam Nitu. Danas se vraća. Za jedan sat će biti ovdje. Već sam s njome govorio, sjećaš li je se?

To je bila njegova djevojka. Prije godinu dana završila je studij i boravila na šestomjesečnoj praksi, na kozmodromskoj stanici Titana, jednoj od najudaljenijih u cijelom Sunčevom sistemu.

– Veoma se radujem – rekao sam, osjećajući da moje riječi ne govore istinu. Veselo raspoloženje zbog iznenadnog susreta najednom se rasplinula. Pentan to nije opazio.

– Imam za nju iznenađenje – udario je lako nogom u zavežljaj. – Imam Nijagaru, njenu mačku, mogla bi uteći pa sam je za svaku slučaj stavio u kutiju.

– Zar si s mačkom došao da je dočekaš? – upitao sam sa zlobom koju nisam mogao zatomiti. – Na tvome mjestu ja bih došao sa cvijećem!

– Ima unutra i cvijeća – taknuvši opet nogom zavežljaj, koji je na to odgovorio nervoznim mijaukanjem.

– A što ti tu radiš, olimpijski pobjedniče? Nemaš pojma kako smo se svi derali kad si bio na finišu i kako nam je bilo vrlo žao, što nisi trčao za našu školu. No pokaži se, okreni se prema svjetlu, da te vidim, pa sad...

Nije završio. Iz usta mu se oteo povik, a zatim zvižduk.

– Što ti to imaš ovdje? Letiš na Centaura?! Maratonce! Doktore! Lopove! I nisi ni riječi rekao!

Oprezno sam dotakao malu bijelu značku »Gee« na prsima, kao da je to vrlo krhka stvar. Sad bi trebalo početi pripovijedati, ali nisam bio sposoban za to, pa sam samo rekao:

– Da li mi zavidiš?

– Pa baš da ti istinu kažem – da! – kliknuo je.

– A znaš li da i ja tebi zavidim! – otelo mi se. Rekao sam to takvim tonom da me Pentan više ništa nije pitao. Stajali smo nekoliko sekunda šuteći, gledajući se. Konačno je on pružio ruku, stisnuo je nekako svečano rekao:

– E pa što sada? Oprostit ćemo se, zar ne? Hoćeš li nam dolaziti na televizitu?

– Dakako. Dok se bude moglo.

– Onda nemoj zaboraviti!

Još jednom smo se pogledali i pošao sam. Zrak je šumio od zviždanja raketa, koje su odlazile, a kada je utihnulo, čulo se za mojim leđima Pentanovo daleko zviždanje.

Pred stanicom su se razilazili pomični pločnici na različite strane. Izabrao sam onaj, koji je vodio u park nad rijekom, naslonio sam se na ogradu i gledao na gradska svjetla koja su klizila preda mnom.

U širokim drvoredima plamtjeli su neboderi u velikim razmacima jedan od drugoga, okruženi prstenovima vrtova s drvećem crnim kao ugljen na tlu bijelih blistavih zidova. Bio je to kilometrima dugačak red mračnih šumovitih otoka iz kojih su se u nebo dizali sjajni tornjevi. Dolje se prostirala ulična površina, glatka, prostrana, prozirna kao led, pod kojim je neprestano pulsirala tunelska mreža. Pod svakom ulicom, pod svakim trgom, prolazili su redovi vozila koji su se zbog velike brzine spajali u dugačke crte kao cirkulacija krvi s arterijama gigantskog organizma. Blijesak iz kristalnog podzemlja miješao se s bojama koje su se slijevale odozgo. Zlatne i ljubičaste plamene fontane reklama iskakivale su po stijenama, a na najvišim pločnicima blistali su dijamantni izlozi. Ljudi su izlazili iz trgovina, natovareni zamocima i uskakivali u helikoptere koji bi na njih čekali, dizali se u raspršenom svjetlu i vješali se uza sve katove kao rojevi pčela oko saća gigantske košnice. Na raskršćima letačkog prometa grozničavo su žmirkali telefori, a pod zelenkasto osjenjenim staklom ulica prelijevale se lavine vozila. Posvuda je vladala nervozna uzrujana žurba prazničkog predvečerja, a ja sam klizio kroz tu vrevu miran, gledajući ravnodušno kako mi ruke na ogradi poprimaju žućkastu, plavkastu ili grimiznu boju, kao da su iznenada zaronjene u krv.

Poslije nekog vremena svjetla su se sve ređe pokazivala, promet je bio slabiji; umjesto nebodera pokazivale su se obične kuće, a zatim kućice, počeli su rasti vrtovi, povećavali se, širili se sve više, dok napokon nije došao kraj pomičnog pločnika. Svijetlozeleni lampion njegove stanice ostao mi je daleko za leđima. Pošao sam naprijed i zadovoljan osjetio pod stopalima meku, vlažnu zemlju. Ušao sam u park; okružilo me drveće.

Stigao sam do obale. Rijeka je blagim zavojem obuhvatala odsjeve grada, a dolje poda mnom klizila je struja glatka, nijema, njišući reflekse svjetiljaka s nekom beskrajnom blagošću.

Nekoliko stotina metara iznad riječnog zavoja dizala se grobnica Neznanog kozmonauta, pradavna piramida bez šiljka, dominirala je visinom nad cijelim gradom. Bilo je to omiljeno mjesto mojih dječačkih izleta. Gotovo zatvorenih očiju pošao sam prema stepenicama. Tek što sam stao na prvu stepenicu, počela se ona bez ikakvog šuma dizati noseći me gore pa se činilo da me cio grad napušta nekim beskrajno nježnim, ali neprekidnim izmicanjem, da mi se gubi ispod nogu. Bio sam na ravnom vrhu odsječene piramide, pred spomenikom kozmonauta.

Na golemoj grudi meteorita, crnoj kao da se u nju zatvorio mrak bezdanog prostora, ležao je nauznak bačen čovjek. Po danu se tog oborenog diva moglo vidjeti iz najudaljenijih gradskih trgova; ispod njegovih leđa strši na stranu i u vis komad raketne strijele, pokazujući šiljkom nebo, odakle je stigao. Sada je u odbljesku daleke rasvjete ovaj gorostas izgubio ljudski oblik. Boje njegovog kamenog skafandera tamnile su kao usjekline u hridi, samo je glava ostala ljudska. Otkrivena, golema, teško zabačena unatrag ležala je slijepoočnicom na kamenoj izbočini. Obišao sam spomenik i odjednom se našao pred licem. Dizalo se preda mnom kao gorska hridina, tako veliko da ga nisam mogao obuhvatiti pogledom. Činilo mi se da u gluhoj tišini čujem tonove »Oproštajne simfonije«. Bio sam ponešto opijen patetičnim osjećajem osamljenosti koje je sve više raslo. Rekao sam sebi: »Eto mog druga za ovu noć«. Uzdigao sam se do ruba meteora i sjeo tik pod okom ovog diva.

Na dohvat ruke blistao je slabo i tajanstveno kapak njegovog oka. Spustio sam noge u prazninu, tamo pod stopama prostirala se Meorija.

Nad beskrajnim morem svjetla sijala su njegova dva snažna izvora. U centru starog učenjačkog gradskog kvarta jasno se svijetlila zgrada Univerziteta, podignuta potkraj XXI stoljeća. Golemo zdanje s linijama tako strmim, tako uperenim u vis da se činilo da padaju jedna na drugu. Ima u njima neke neukroćene, radosne buntovnosti, izazov dobačen sili teže. Bacili su ga oni prvi arhitekti kojima je vizije oblikovala epoha raketa, oštrina nadzvučnih projektila i eksplozivne krivulje njihovog uzleta.

Nasuprot tome kolosu, koji se rugao gravitaciji i strijeljao u nebo iz svojim kristalnih kolonada, stoji druga, savremena tvrđava, Palača mehanoeuristike. U usporedbi prema njenoj jednostavnosti Univerzitet izgleda primitivan, uzburkan, nasilnošću svojih oblika koji odaju strast davnih arhitekata da izmuče građu do posljednje granice njene izdržljivosti. Deset stoljeća dijeli ta dva djela zemaljskog graditeljstva. Ali što znači to vrijeme u usporedbi s vijekom meteoritne hridine preda mnom? Na njenoj ljusci počivala su dva čovjeka. Jedan, od kamena predstavljao je sve one, koji se nisu vratili iz bezdana. Drugi, živi, trebao je da se u taj bezdan zaputi.

Naglo sam skočio na ravni vrh odsječene piramide i dozvao helikopter. Ovaj se za čas pojavio iz mraka i polako spustio preda mnom.

Ne znam kako sam dugo letio. Od vremena do vremena promicali su dolje gradovi kao ognjene mrlje koje su u mraku raspredale plamene niti putova. Moj helikopter se pokatkad zanjihao u zračnim strujama, stakla su opalirala od zgusnute vode, nekoliko sam puta vidio zvijezde nad sobom, a zatim se s vidicima tog noćnog putovanja počele miješati vizije sna. Kad sam se prenuo, vidio sam, kako se sa staklom gone debele naslage oblaka. Pomislio sam da letim prema nekom gradu i počeo sam se spuštati. Oblaci su se razišli, vidio sam Zemlju u sjaju, a ipak to nije bilo naseljeno mjesto. Slabim treskom helikopter je dotakao tlo. Izišao sam.

Nalazio sam se u drvoredu parka koji je gorio mirnim, plavetnim požarom. Grupe smreka plamtjele su kao hladne baklje, jablani se pretvorili u zažarene svijećnjake, a masivne krošnje kestenova svijetlile su kao planetarne maglice.

Došao sam do vodoskoka okruženog cvijetnim nasadima. Tisuće duga odbijalo se u prskanje vode. Oko basena je bila kamena klupa. Sjeo sam na klupu, gledajući u park. Srebrne grupe drveća i grmlja spajala je crna čipka granja. Opet me svladao san. Primio sam ga kao dobročinstvo; kamena ploča klupe bila mi je udoban ležaj; sklopio sam vijeđe i osjećao se kao izvan života i smrti.

...Ležao sam na vrućem pijesku na plaži. Sunce je stajalo visoko, bila je oseka, more se povlačilo, samo su se još pojedini valovi, tihim šumom, vraćali, dok se i posljednji nije povukao, a ja sam ostao napušten, sam, na suhoj, tvrdoj obali... jave.

Otvorio sam oči. Čuo sam tihi jecaj. Digao sam glavu – jecaj je dolazio iz blizine. Ustao sam, skršen i ukočen obišao okrugli basen. Na toj istoj kamenoj klupi, s druge strane vodoskoka, šćućurilo se dijete: malen, možda četverogodišnji dječačić. Na zamazanom lišcu vidjeli su se tragovi suza. Kada me opazio, prestao je plakati. Bunovan od sna, začuđen, šutio sam. Dugo smo se gledali, iznenađeni i mrki. Njemu je prvom to dozlogrdilo.

– Što radiš tu? – zapitao je dubokim, hrapavim glasom.

Bio sam u neprilici. Nije mi bilo lako odgovoriti na to pitanje.

– A što ti tu radiš? – rekao sam, nastojeći da mi glas zvuči ozbiljno.

– Izgubio sam se!

– Gdje su ti roditelji?

– Ne znam.

– Kako si dospio ovamo?

– Doletio sam.

Poslije dužeg ispitivanja saznao sam da je došao s roditeljima ovamo na izlet i bezuvjetno htio vidjeti konja.

– Kakvog konja?

– Pa zar ne znaš? Ja sam mislio da si i ti gledao konja. Pokazalo se da je uz park bio zoološki vrt. Bio je tamo s roditeljima. Ali nisu došli do konja. Otac je rekao: »Moramo se vratiti. Sjedni u avion pa kad budemo letjeli, možeš otići konju u televizitu«.

Ali on je htio konja pomilovati, pa je ušao u avion na jednoj strani, a na drugoj izašao tako da to nitko nije opazio, a svoj ručni telerančić, koji je radio-valovima bio spojen sa teleranom roditelja da bi oni uvijek mogli znati gdje je on, skinuo je s ruke i sakrio pod naslonjač. Zatim je pošao da potraži konja. Kad je pao sumrak, vratio se u park, ali tamo nije bilo roditelja. Našao je ovu klupu, pokušao je spavati, ali nije mogao.

– Jesi li se bojao?

Nije odgovorio. Što da radim s njim? Zapitao sam ga gdje stanuje. Nije znao.

– Koliko sunaca svijetli nad tvojom kućom? – zapitao sam poslije razmišljanja.

– Dva.

– Dva?

– Ne. Jedno.

– Dakle ne dva, nego jedno?

– Jedno.

– Sigurno?

– Možda sigurno.

Da li da ga odvedem do najbližeg aerodroma? Najednom je prekinuo moje razmišljanje.

– Jesi li se ti izgubio? – upita me.

– Ne. Kako ti je to palo na pamet?

– Pa tako. Mislio sam.

– Prevario si se. Odrasli se nikada ne izgube – rekao sam energično da ne bi došlo do kakvog neželjenog preokreta u razgovoru. Mali me poduže gledao, ali nije ništa rekao. Najednom je glasno zakašljao. To je požurilo moju odluku. Da, nije bilo drugog izlaza. To mi se nije još nikada dogodilo, ali znao sam što treba činiti. Ogrnuo sam dijete kaputom i iz džepa izvadio teleran. Pritisnuo sam dugme kraj kojeg je pisalo »Svima« i iz aparata se čula vreva; ljudski glasovi, brzo zviždanje automatskih stanica, signali dalekih brodova i kontinenata, buka raketskih odašiljača, istrgnute riječi iz razgovora, muzika, pjevanje; sve to, što je stopljeno u buku milijuna glasova, dolazilo je iz plosnate kutijice. Sagnuo sam se nad aparat i tiho – nisam htio da mali čuje – tiho sam izrekao ozbiljnu svečanu poruku:

– Pažnja! Čovjek u opasnosti!

Ovo sam ponovio tri puta i čekao. Nešto je zadrhtalo u dubini. Tamo je rasla tišina i točila sve veće krugove, kao da je netko bacio kamen u vodu bez kraja i dna. Utihnuli su deseci tisuća glasova, razlijegali su se signali očekivanja...

– Veza – rekao je netko. – Pazite, veza!

Još je netko nešto pitao, još su se tu i tamo razlijegale brze serije impulsa odašiljača a dotle su prenosne stanice prenosile moje riječi sve dalje i dalje. Činilo mi se da čujem jeku vlastitog glasa koji je u djeliću sekunde obišao cijelu zemaljsku kuglu, a zatim skupljen u daljinskim odašiljačima bio bačen u svemir. Odazvale su se kozmodromske stanice umjetnih satelita i Mjeseca za zakašnjenjem od jedne sekunde, primile su poziv i počele primanje, dok nije čitava unutrašnja sfera čovjekove vladavine zamrla, a tihi šum zvučnika prekidalo je sada samo neprestano kucanje atomskih kontrolnih satova. Najednom se javio jedan mjesečev pilot i zapitao, što se dogodilo. Neki duboki glas mu je rekao da se odmah isključi iz veze. Sada je bilo tiho. Bilo je to pet sekundi poslije je moga poziva. A u šestoj – kao što je i trebalo činiti – počeo sam kratko i sažeto govoriti: »Nađeno je dijete. Zove se Pao, ima tri i pol godine, oči boje lješnjaka« i tako dalje... Opet je nastala tišina, probijana samo zvižducima prenosnih stanica. Najednom su se dvije u isti čas javile da imaju zabilježena imena roditelja i da već pet sati čekaju vijesti. A zatim – u dvadeset drugoj sekundi – obnovljene su sve prekinute veze, javile su se sve stanice brodova i raketa, automati su završavali prekinute rečenice, ljudi su se smijali i razgovarali i zatim se ponovo bučna vreva izlijevala iz minijaturnog zvučnika. Čekali smo još dva sata na roditelje.

21. srpnja 3123. godine vidio sam Anu posljednji put. Sastali smo se na maloj stanici direktne linije Eurazija–Amerika. Penjali smo se na vrh obalne stijene strmom, zavojitom stazicom i s vremena na vrijeme zastajali da udahnemo malo zraka. Naokolo se glasno razlijegao šum nevidljivih motora.

– Jesi li se već oprostio sa Zemljom? – upitala je poluglasno, ne gledajući me.

– Činim to u ovom času – odgovorio sam isto tako tiho. Ana je svojim lakim korakom pošla prema nagomilanim hridinama, pronašla je mjesto koje je najbolje pristajalo uz njena leđa. Uvijek sam sa skrivenim divljenjem promatrao kako je ona na najprirodniji način znala sebi naći takve male udobnosti sred najsurovije divljine.

– S kim si sve bio? – upitala je.

– Danas sam bio kod kuće, kod profesora Muraha, kod roditelja... jer ja ovdje sve ostavljam.

Te su riječi zvučale kao optužba, iako to nije bilo namjerno.

– Tako se to događa... – dodao sam, kao da se pravdam.

– A ja sam posljednja – rekla je.

Oboje smo gledali na bijele redove valova koji su dolazili sa crnog oceana.

Pitala me, kako će dugo trajati putovanje. Pogledao sam je začuđeno, jer sam o tome već govorio.

– Oko dvadeset godina – rekao sam i sam se začudio.

– A »Geina« brzina bit će veća od polovine brzine svjetla?

– Da.

Mislio sam da se zagledala u daljinu, ali sam opazio laki trzaj njenih usnica. Naglo sam shvatio: računala je. Nisam se prevario.

– Putovanje će trajati oko dvadeset zemaljskih godina, ali zbog brzine broda bit ćete stariji samo za... – zašutjela je, jer nije bila sigurna da li je dobro izračunala.

– Za petnaest, možda šesnaest, jer... – prekinuo sam videći smiješak na njenom licu.

– Kad se vratiš bit ću starija od tebe – rastumačila je.

– Ana – kliknuo sam očajno – mislim da sam uvijek bio iskren prema tebi, da nam je zajedno bilo dobro i mogli smo...

– Zašto to govoriš? – zapitala je, gledajući dalje pred sebe u nekom sanjarskom oduševljenju. Njen mir je samo povećavao moju usamljenost?

– Govorim to, jer mi se u ovaj čas čini da smo jedno drugom daleki, a to ipak nije istina. Ana, to ne može biti istina...

– A ipak je istina – odgovorila je. I te bih riječi primio bez borbe da nije u taj čas učinila nešto, što me je kod nje tako često začudilo: nasmiješila se ironično a možda i tužno, ne znam pravo.

– Ana...

– Ako za tebe nešto značim – rekla je – to je samo zato što sam bila neovisna. Da sam bila drugačija, bila bih zacijelo posljednji čovjek s kojim bi se rastao...

– Možda imaš pravo, premda u to ne vjerujem. Zar moramo o tome sada govoriti?

– Ti bi sada htio neke lijepe, možda melankolične riječi koje bi tvorile neku vrstu simfonijskog finala našeg poznanstva? – rekla je s trunkom sarkazma.

Nije se više smiješila.

– A kada bih ti sada rekla da hoću...

– Molim te, prestani sa šalama – odgovorio sam, a ona se nasmijala videći moju uzrujanost koju sam prekasno savladao.

Iznenadio me njen smijeh, ali to je trajalo tek kratak čas. Kasnije mi je često došla na pamet misao koja mi se javljala kad sam bio uz nju: »Eto, to je bio drugi čovjek, cio velik zatvoren svijet koji je između tisuću izabrao mene i učinio za mene nešto nepojmljivo i veliko. Sada taj svijet odlazi, već nas je toliko toga dijelilo da je fizička blizina tijela potpuno nemoćna.« Dotakao sam joj ruku. Pogledala me u lice. U očima je zasvijetlilo meko, toplo svjetlo.

– Ana – šaptao sam – sve to nije istina. Ja znam o tebi tako malo, a i ti o meni. Još nije bilo ničega osim mogućnosti kojima nije bilo dopušteno da se razviju. Ali, hoću da znaš, kako sam mogao, zahvaljujući tebi...

– Kako si ti tvrdoglav i naivan – odgovorila je sa smiješkom. – Opet te zaobljene rečenice?

– Pa što da radim? – zapitao sam kao dijete. Ona se kratko nasmijala, ali se brzo uozbiljila i rekla zabacivši glavu:

– Što ja znam... Možda da me poljubiš. Ne vidim drugi izlaz.

Zagrlio sam je. Gledali smo se ravno u oči. Mogao bih bez ikakvog napora naći između svih nijansa nebosklonu boju njenih očiju, u kojima su sada kao u dva mala neba bili odrazi dvaju minijaturnih sunaca.

Ustala je, popravila haljinu i pogledala se pažljivo, čak nepovjerljivo, u malom ogledalcu češljajući kosu malim češljem. Uvijek bi me ganuo strog i priprost izraz njenog lica kad bi se tako dotjerivala. Misao da je posljednji put vidim stegla mi je grlo neizrecivom bolju.

– Već je kasno, pobjeći će ti avion – rekla je, a kada sam se spotaknuo dižući se sa zemlje, uhvatila me pod mišku, malom snažnom rukom.

– Hajde nespretnjakoviću, hajde! Još ćeš umjesto na zvijezde poletjeti u vodu.

»GEA«

Nekada u davna vremena ljudi su bili robovi prostora. Poznavali su samo onaj zemaljski krajolik u kome su se rodili, živjeli i umirali. Prvi putnici su morali svladavati guštare šuma, a na kontinentima odijeljenim oceanima, tekao je život potpuno neovisno kao na udaljenim planetima. Kako su se iznenadili Feničani, kad su, ploveći po moru južne polukugle, vidjeli da sunce na nebu ide od desne strane na lijevu, a mjesec izlazi iz Jarčevog obratnika – kao položeni srp, tako da su se iza horizonta najprije pokazala njegova dva crvenkasta roga.

Onda je došlo vrijeme, kad su duge, mučne junačke ekspedicije krhkih jedrenjaka u epohi Kolumba i Vaska de Game pomogle da se ispune bijele mrlje na zemaljskim geografskim kartama.

Mnogi od onih koji su pošli na takva putovanja nisu nikad više vidjeli domovinu. Tek u vrijeme strojeva planet se počeo smanjivati. Ljudi su ga najprije obišli za nekoliko mjeseci, onda tjedana, onda dana i tada se pokazalo da je čovjek dobivajući vlast nad prostorom taknuo u ono što se kroz stoljeća činilo najstalnije – u vrijeme.

Svakom se od nas danas događa za vrijeme putovanja da dostignemo kraj dana, ili da produžimo ili skratimo noć ili čak, leteći u smjeru protivnom Zemljinom kretanju, da naglo preskočimo koji dan u tjednu. Nitko o tome ne razmišlja, jer se to razumije samo po sebi. Ljudi koji rade na umjetnim satelitima navikavaju se na tamošnje lokalno vrijeme, gdje je ritam spavanja sna i budnog stanja kraći nego li zemaljski dan i noć; kad se vrate na zemlju opet se sasvim lako privikavaju na novi ritam vremena.

Da, prostor se smanjio, ali slobode koje smo na taj način stekli, još su neznatne. Čak i kozmonauti na povratku s daleke ekspedicije iz putanje Saturna ili Plutona donose u unutrašnjost svog broda samo tri, četiri, pet dana ranije datum od našeg – nikada razlika nije veća.

Ekspedicija izvan Sunčevog sistema do najbliže zvijezde Proxime Centaura trebala je da potpuno razdvoji vrijeme. Jedno koje bi teklo svojom stalnom brzinom na Zemlji, a drugo, mjereno na »Gei«, teklo bi polakše što bi se raketa brže kretala. Razlika mjerena za vrijeme cijelog tog putovanja iznosila bi nekoliko godina. Čudna je to i velika stvar kada teorije i formule zapažene na zvjezdanim pojavama počnu vladati čovjekovim životom. Trebali smo se vratiti mlađi od naših vršnjaka, jer je u najsitnijim molekulama svega što je sa sobom odnosila »Gea« – predmetima, biljkama i ljudima – vrijeme moralo polaganije teći nego li danas. Teško je bilo predvidjeti posljedice te pojave, kad putovanja izvan našeg sistema budu postala svakidašnja.

Razmišljao sam tako na malom aerodromu sred suhe travnate dolinice među johama i brezovim gajevima. Već je na mene čekala »Geina« raketa. Bio je to jedan od onih zgodnih projektila koji je padajući na tlo još u zraku rasklapao svoja tri krila da se na njih prilikom spuštanja osovi.

Već sam završio sa svim oproštajima – s ljudima, krajolicima i stvarima – bio sam spreman za put, lak i spokojan s iskrom duboko sakrivenog uzbuđenja, a ipak sam do posljednjeg trenutka odlagao čas odlaska.

Tik kraj mojeg stopala cvala je kitica ljubičastog cvijeća kome nisam znao imena. Sagnuo sam se da ga uberem, ali sam se uspravio praznih ruku. Čemu?

– Možemo poletjeti – rekao sam mehanički, saginjući glavu na ulazu, te sam sjeo.

– Možemo poletjeti – odgovorio je ih bolje zasiktao, pilot-robot.

Raketa je zadrhtala i skočila u vis. Kroz okrugla okanca vidio sam Zemlju koja je naglo nestajala. U kabini je postajalo svjetlije. To je Sunce toga dana za mene još jednom izašlo i veličanstveno klizilo sve više i više, ali je to kratko trajalo.

Podigao sam glavu. Daleko dolje, za prozorom, plamtjelo je Sunce, blještava kugla u aureoli kudravih plamenova. Pred nama su se među rojevima zvijezda-stajačica pokazivali raznobojni sve dulji redovi plamičaka. To su bile svjetlosne plutače koje su spiralno okruživale »Geu« i označavale put jednosmjernog kretanja za teretne rakete. Na aerodromu je bila gužva. Napokon smo dobili radio-poziv da pristanemo. Brodić je izvršio propisni dvostruki zavoj. Odjednom me zaslijepio srebrni blijesak. Bila su to svjetla naših vlastitih reflektora koja su se zrcalila u »Geinom« oklopu, a ona je nepokretna bila u prostoru i rasla kao golemi balon iz najsjajnijeg srebra; zatim se blijesak ugasio. Stizali smo na bok. Riblji trup, dugačak gotovo kilometar, naglo se povećao i ispunjao nebo. Malo smo se stresli, nastao je kratak mrak, a zatim su se opet zapalila svjetla, ali sada već drukčija.

Tek što sam izašao i pošao nekoliko koraka (u blizini nije bilo čovjeka), počele su me pomične stepenice nositi u vis. Nismo stigli do najvišeg stajališta, nego smo skrenuli u stranu na nepokretan istureni most, nalik na malu galeriju. Ovdje se tri kata niže prostirao aerodrom za teretni saobraćaj. Između čeličnih traka lupali su, klopotali i puhali natovareni vagoneti saonica klizeći po mostovima gegajući se kao patke po mostovima prebačenim preko isturenih platforma raketa.

Okrugla izlazna vrata, gore učvršćena, rasklapala su se i rasklapala neprekidno kao gubice riba koje naglo dišu. Teretne rakete su izlazile iz tunela, zabacivale tovar na beskonačne trake, a u dubini dvorane treptala su uz zidove i rasplamsavala se crvena, zelena i narančasta signalna svjetla. Sav je prostor bio ispunjen nejasnim, jednoličnim štropotom.

Ušao sam u lift. Na zidu sam vidio mikrofon informatora. Zapitao sam za inženjera Yrjölu, tehničkog direktora ekspedicije. Bio je na devetoj palubi. Odvezao sam se onamo. Zidovi okomitog tunela, kroz koji se dizao lift, bili su od prozirne staklene mase, tako da sam i za vrijeme uspona vidio vagonete kako klize u susjednim tunelima, ali kako su prolazili, odijeljeni još drugim praznim tunelima, nisam mogao prepoznati ljude u njima. Vidio sam samo likove u mliječnoj aureoli. U to se tik iza staklene ploče pokazala osvijetljena unutrašnjost ubrzanog lifta. Kretao se brže nego moj. U njemu su bila dva čovjeka. Jedan mi je bio okrenut leđima, dok sam pojavu i lice drugoga mogao odlično razabrati. Stajao je ukočen s nekom gestom i izrazom, koje nisam mogao razumjeti jer sam ga vidio tek djelić sekunde. Lift je već nestao, a ja sam se sada dizao sam, a pod spuštenim mi je vijeđama još neki tren titrala slika ugledanog čovjeka. Bio je to Goobar, član ekspedicije, najveći učenjak našeg vremena.

Moje se vozilo zaustavilo. Našao sam se u prostranom hodniku. Malo me uzrujao čudni susret pa možda zato i nisam odmah htio tražiti inženjera. Meni slijeva vidjele su se u zidu udubine s vratima svakih nekoliko metara, a zdesna protezala se staklena ploča dokle je stizao pogled. Padao je na nju blijesak kao s oblačnog neba. Idući dalje vidio sam da se sjaj mijenjao, sad je bio jači sad opet prigušen. Dok sam tako hodao razmišljajući, teško mi je reći o čemu, ovladalo je mnome sve jače osjećanje da hodam uz veliku šumu. Smiješna iluzija – pomislio sam i približio se staklenoj ploči.

Dolje se prostirao prostran park. S visine na kojoj sam stajao vidjele su se krošnje hrastova i bukava lijeno zanjihane vjetrom, sočni travnjaci među živicama, cvjetni nasadi, zavojiti puteljci i jezerca, u jednima se ljeskalo nebo a u drugima se zrcalili oblaci, još dalje bili su gajevi, tu i tamo ispresijecani pregradama. Svijetlo zelenilo, gotovo žuto prelazilo je u daljini u crnu boje smreka, koje su stajale u posebnim skupinama u moru lišća. Ovaj se šumski krajolik protezao do samog nebeskog horizonta, zamagljenog mliječnim oblacima.

Prislonio sam lice na staklenu ploču i vidio u dubini poda mnom, paralelno sa smjerom hodnika, crnomodre stijene, pod njima zapjenjenu valovitu liniju potoka, a tamo gdje se skrivao izvor, sasvim dolje, bila je skupina čempresa nad gromadom pjegavog porfira. Prvi se dojam rasplinuo. »Videoplastična panorama«, pomislio sam. U tom času mi je netko položio ruku na rame.

Preda mnom je stajao visok, vitak čovjek, neznatno pogrbljen, s tamnoriđom oštrom, valovitom kosom, koja mu je čvrsto prilijegala uz glavu. Imao je mlado, mršavo lice, koje se rado mrštilo, široka usta s tankim usnicama. Obrazi su mu se gužvali u stotine sitnih bora dok se smiješio i pokazivao vrlo bijele, oštre zube. Prepoznao sam ga prije nego li se predstavio.

– Ja sam Yrjöla – rekao je – konstruktor. Poznamo se iz viđenja.

Pružio sam mu ruku, koju je čvrsto stisnuo a zatim ju je lako otvorio i dotakao moj dlan.

– Veslač?

Potvrdio sam pokretom glave.

– S tim će kod nas biti teško, ali ti i trčiš, zar ne, doktore?

Razveselio me taj sportski intervju.

– Svakako – odgovorio sam – ali se bojim da se tamo – pokazao sam rukom na staklenu ploču – neću moći trčati. Tamo nema ništa, zar ne?

– Kako ti to misliš? – zabrinula ga je moja nevjerica. To je pravi vrt... no... možda nešto manji, nego li se to odavde čini...

Opet se nasmiješio. U sjajnim očima, u oštroj riđoj kosi, u licu imao je nešto privlačno. Bilo je tu mnogo ugursuskog, možda čak i lukavog humora.

Gledao me žmirkajući brzo kao da razmišlja zbog tih nekoliko riječi koje sam izrekao.

– Doktore – rekao je – »Gea« je vraški velika i zakučasta stvar, a naše putovanje još je zakučastije. Znaš što, prije nego li preuzmeš svoje kraljevstvo, posveti mi petnaest minuta. Hoćeš li?

Bio sam iznenađen tim uvodom. Potvrdih glavom da hoću. Uzeo me zatim pod ruku i odveo me prema najbližoj udubini u zidu. Spustili smo se liftom. Brojao sam katove. Lift je stajao na prvom. Otvorila su se vrata, pred nama se u gustom polumraku visile grančice penjačica. Pod potplatima je zaškripao šljunak, u nozdrve udario svjež miris jela i borova.

Poslije nekoliko desetaka metara okrenuo sam se i iznenađeno zastao. Gorska okolica široko se prostirala na sve strane doklegod sam mogao pogledam segnuti. Gustim grmljem obrasle su uzvisine iz kojih su stršale slikovito lijepe vapnene hridi, pružale su se sve dalje i dalje, do horizonta, gdje su se na sinjim vrhovima saginjale skupine šumskog drveća.

– Krasna iluzija! – kliknuo sam. Yrjöl je namrgođeno pogledao.

– Čekaj – rekao je – dao si mi petnaest minuta! Prešli smo preko travnjaka koji se spuštao nizbrdice.

Put su zatvarali grmovi rascvalog jorgovana. Moj se vodič bez premišljanja zaputio kroz grmove. Pošao sam za njim. Grmlje je prestajalo nad potokom, koji se pjenio među kamenitim obalama. Yrjöla ga je preskočio jednim skokom. Učinio sam isto. Na drugoj se obali inženjer bez vidnog napora popeo na veliki kamen i pokazao mi mjesto kraj sebe.

Dugo smo šutjeli. Činilo se, da je vjetar ovdje jači i da miris borovih iglica pojačava hladnoću potoka, koji se rasprskavao ispod naših stopala. Na drugoj obali, u zatišju udaljenom od struje stajale su veličanstvene mrke kanadske smreke, a nešto dalje golema sjeverna omorika s plavetnim i srebrnim iglicama. Htio sam zapitati je li to već iluzija. Cijelo sam vrijeme nastojao otkriti mjesto, gdje je pravi park prelazio u videoplastičnu sliku, stvorenu spretno sakrivenom aparaturom, ali nigdje nisam mogao opaziti ni najmanjeg traga prelazu. Iluzija je bila savršena.

– Doktore – rekao je tiho Yrjöla – ne znam da li si čuo da sam jedan od konstruktora »Gee«? Molim te, nemoj o njoj misliti kao o sklopu dobro projektiranih strojeva. Pomisli da smo, crtajući njen budući oblik i predviđajući potrebu i korist svih njenih uređaja, planirali i to što je jedino važno, to je da će »Gea« biti osim nas samih, jedina čestica Zemlje koje ćemo ponijeti sa sobom...

Morao sam napregnuti sluh, jer je Yrjöla govorio sasvim tiho. Hujanje vjetra i šum vode među kamenjem zaglušivali su njegove riječi.

– Nije to običan brod. U prvom času buđenja past će ti pogled na njegove stijene, kad budeš zdrav i kad budeš bolestan, kad se budeš odmarao i kad budeš radio – dan za danom i noć na noć. Tako će biti godinama. Ovi strojevi, ovi metalni zidovi, ovo kamenje ovdje, drveće i vjetar, to će biti jedini zrak za tvoja pluća i jedini krajolik za tvoje oči. Istina, on je bijedan, tijesan, zatvoren, ali je zemaljski. To neće biti tvoj brod, doktore, nego tvoja zemlja, tvoja domovina.

Zašutio je.

– Tako mora biti, tako mora postati... inače će biti jako teško. Pa ako si se i prepao, znam da mi to nećeš reći i da se nećeš odreći putovanja, jer ti to ne bi mogao. I zato ovisi o tebi, hoće li to putovanje biti najviša sloboda ili najteža muka. Još nije prošlo petnaest minuta, ali to je sve, što treba da znaš. Rekao sam ti to, jer... treba li da govorim dalje ili želiš da odem do vraga?

– Govori, Yrjöla!

– Vidiš ja pomalo razumijem zašto si k nama došao sam. Ti ne voliš birati i htio bi uvijek da proživiš dvije eventualnosti ondje gdje ima mjesta samo za jednu. Sad me naravno proklinješ?

– Ne. Ne proklinjem te,

– To je lijepo. Slušaj, ti si pobijedio Mehilu, zar ne?

– Pa što to ima zajedničko...

– Ima. Pobijedio si sve, zar ne?

– Da.

– Dakle, daj mi ruku.

Dao sam mu ruku, a on me povukao. Kamen na kojem smo sjedili, doticao se tu drugoga. Gledajući gore vidio sam golemo brdo s kojeg se osipao pješčar, a potok se ljeskao kao srebrna zmijica, tekući svojim žlijebom. Yrjöla je približio moju ruku drugom kamenu. Nadao sam se da ću osjetiti njegovu hrapavost, ali moji se prsti prošli kroz kamen i zadržali se na plosnatom metalu. Shvatio sam. Baš je tu bila, granica vrta, tu se svršavalo drveće i pravo kamenje, a počinjala je videoplastika: daleke šume, obično nebo, visoke gore, sve...

– A taj potok? – zapitao sam pokazujući na zmijicu gore, koja mi se najprije pričinjala kao izvor donjeg potoka.

– Taj pod nama je pravi potok, možeš se u njemu kupati koliko god želiš – odgovorio je Yrjöla – a taj gore... no to je, kako ti veliš, savršenija iluzija.

Pustio je moju ruku. Bila je to prilično neobična slika: ruka do lakta turena u kamen, koji nije postojao. Povukao sam ruku. Sada je iluzija opet bila savršena.

Kad smo izašli iz parka, zapitao sam inženjera:

– Odakle me tako dobro poznaješ?

– Uopće te ne poznajem – odgovorio je. – Govorio sam ti danas ono, što sam nedavno govorio sebi.

– Pa ipak znaš o meni...

Tako se tada nasmiješio da sam odmah prekinuo.

– Znam ponešto o tebi, ali to je sasvim nešto drugo. Pa moram znati. Ja sam doduše gospodar nad strojevima, ali sam i drug ljudima.

– Spominjao si trčanje. Može li se ovdje trčati?

– Pa naravno. Trasa okružuje park. Teško da ćeš ljepšu naći. Trčat ćemo... i možda ćeš me pobijediti, iako to nije sigurno... Ja trčim na kratke distance: tri i pet kilometara.

Pogledao me, nasmiješio se ugursuski i dodao:

– Ali pobijedit ćeš me, ako to budeš jako htio... Zašutjeli smo. Tek kada smo izlazili iz lifta na četvrtom katu, Yrjöla je rekao:

– Sve su to samo riječi i ništa više. Bit će teško, da li možemo i pomisliti što to zapravo znači? Civilizacija nas je raznježila kao jagode u stakleniku. Punački smo, rumeni, neotporni, nismo sušeni na đavolskom dimu.

Kao da je i on sam bio videoplastična iluzija. Nekako sam se gorko nasmiješio na tu misao.

Zapitao sam informatora za put i pošao prema bolnici.

Opet kratko putovanje vagonetima, najprije okomito, zatim dugim, kosim tunelom kroz mliječne i obalne stijene. U bolnicu je vodio hodnik uži od galerije nad parkom. Bio je boje slonove kosti i zlata, s plavetnim slikarijama kao da su na stijene padale sjene lišća. Nije bilo prozora. Tko bi znao, kako su to načinili. Čak se ono lišće njihalo i vijorilo na vjetru. Bilo je tu mnogo neočekivanih, čudnih stvari. Neke su za moj ukus bile suviše teatralne.

Brzo sam pogledao stan koji mi je bio određen. Nekoliko malih svijetlih soba, radna soba s prozorima na more – videoplastična iluzija, naravno.

Nadsvođena veža dijeli moj stan od bolničkih dvorana.

Približio sam se narednim vratima i čuo sam za njima korake. Bili su to bez sumnje ženski koraci, sitni i laki. Ostao sam kao ukopan. Došla mi je luda misao: tamo je Ana! Kod velikog prozora stajala je žena u bijelom, okrenuta meni leđima. Za njom se vidio red snježnobijelih kreveta, odijeljenih od stropa do poda pločama modrikastog opala.

Imala je isti stas kao Ana i bila je mlada. Tamna joj se kosa savijala u vitice.

– Ana – tiho sam šapnuo.

Nije mogla čuti, siguran sam da nije mogla, ali je pogledala prema meni. Bila je to nepoznata djevojka, ne Ana. Ljepša od Ane. Ali dok sam išao prema njoj, još uvijek sam u tom nepoznatom licu tražio crte one druge, kao da sam svojom maštom htio preobraziti stvarnost.

– Jesi li liječnik? – upitala je.

– Da.

– Bit ćemo kolege – rekla je. – Zovem se Ana Ruys.

Zadrhtao sam i pogledao je pažljivo. Nesmisao! Naravno nije ništa znala. Ta zar se samo jedna žena na svijetu zove Ana?

Nasmiješila se i ujedno namrštila jer je krivo razumjela moju kratku šutnju.

– Iznenađen si, doktore?

– Ne... to jest... ne, ne – rekao sam nastojeći da smiješkom prikrijem iznenađenje. šutjeli smo časak.

– Je li direktor bolnice profesor Schrey? – zapitao sam.

– Da – odgovorila je zadovoljna što se našla dosta zanimljiva tema za razgovor.

– Ali njega nema na brodu, poletio je na Zemlju. Večeras se vraća. Govorila sam s njim prije nekoliko trenutaka.

Odnekud, kao iz nedokučivih visina, dopro je do nas tanak, staklen zvuk, kao cvrkut mehaničke ptice.

– Objed! – kliknula je radosno moja kolegica i ja sam shvatio njeno željno očekivanje, čas prije.

Eto, već joj je sada bilo dosadno! Vodila me spretno kroz labirint hodnika, jer je već tjedan dana boravila na »Gei«. Put nas je vodio preko vrlo prostranih pomičnih stepenica. Prenijele su nas iznad staklenog stropa centralnog parka. Opazio sam da je njegovo »nebo« bilo, ako se odozgo gledalo, sasvim prozirno. Dole su se prostirale šumovite uzvisine. Vidjeli smo ih kao iz aviona.

U predsoblju blagovaonice opazio sam poznato lice. Bio je to Ter Haar, historičar kojeg sam upoznao prije nekoliko mjeseci. Zapamtio sam ga zbog šaljivog događaja. Na primanju kod profesora Muraha sjedila je kraj njega sedmogodišnja djevojčica, kćerka jednog od gosta. Nastojao je da je zabavi i doveo ju je do toga da se mala najednom glasno rasplakala i majka ju je morala odvesti. Ispostavilo se da je historičar pripovijedao djetetu da su ljudi u davnim vremenima ubijali životinje da ih pojedu. Kad smo kasnije ostali sami u vrtu, izjavio je Ter Haar sa svom svojom iskrenošću da ga djeca uvijek dovode u nepriliku.

Videći sada njegovu masivnu, medvjeđu pojavu, nasmiješio sam se, kao da sam vidio starog znanca. I on me prepoznao i povukao s Anom k stoliću u dnu dvorane. Tamo je već sjedio visok muškarac, Ter Akonijan, vođa ekspedicije.

Kad sam se približio, izvadio je konobar-automat iz svoje kristalne nutrine ugrijana jela, stavljao ih spretno na naše tanjure, a ja sam iznad sjajno prostrtog stola radoznalo promatrao starog astrogatora. Imao je veliku koščatu glavu. U kratko podšišanoj bradi bile su vlasi tako crne da su prelazile u modro kao čelik vrlo stare plemenite oštrice. Možda ga zato i zovu »čelični astrogator«, pomislio sam.

Dvorana se punila. Na zidovima, boje limuna, uokvirenim srebrom, vidjele su se slikarije, koje su predstavljale scene iz života sredovječnih gradova. Strop je bio kao golem kristalizirani ledeni blok. Nemirno svjetlo svijeća na stolićima rasprskavalo se u kristalu stropa i zalijevalo nas potocima sjaja.

Ter Akonijan je zapitao da li sam zadovoljan sa stanom. Pri tome je podigao glavu, a u njegovu licu, koje nam je u pamet dovodilo tamne, mrke gore Kavkaza koji ga je rodio, zasjale su neočekivano plave djetinje oči.

Ako želiš izmijeniti nešto u stanu, naši će ti arhitekti to rado učiniti – rekao je astrogator, koji je krivo protumačio moju šutnju. Rekao sam da mi se stan vrlo sviđa. Ana Ruys je zaželjela da joj dadu palmovo vino. Poznavala ga je iz Malaje, gdje je duže vrijeme boravila. Nagovarala me da i ja pokušam. Automat je nestao i odmah se opet vratio s dvije butelje vina. Tada su iz gomile ljudi, koji su dolazili glavnim prolazom, pošle prema nama tri osobe. Yrjöla, jedan četrnaestgodišnji dječak, nalik na Yrjölu i tamnokosa žena. Izdaleka mi se činilo da je starija, ali što je dolazila bliže to je bila sve mlađa. Prepoznao sam poznatu kiparicu Soledad. Kad je dječak stigao do našeg stolića, energično se poklonio, a Yrjöla je rekao za njegovim leđima:

– To je Nils, moj sin, doktore...

Sjeli su. Nils Yrjöla me pažljivo promatrao. Obično je promatrao susjede očima kao da su za njega bili zagonetke koje je morao odmah riješiti. Kiparica, koja je sjedila pokraj njega, izgledala je gotovo kao njegova vršnjakinja. U njenom sitnom licu vidjele su se samo tamne velike usne sa sjajnim zubima. Oči je imala pritvorene, gole ruke tanke kao u djevojčice, ali sam zapamtio tvrdi, odvažni stisak ruke. Kosa, skupljena na tjemenu, bila je svezana trakom. Pokatkad bi stresla kosu kao da je smeta taj ženski atribut.

Činilo se da će objed biti neobično bogat. U okviru od rubina svijetlio se golemi popis jela, a lista vina podsjećala je na starinsku knjigu; mogla se satima birati. Na stolu je bilo toliko zlatnih, modrih i zelenih zdjelica, čaša, posudica, da sam se čudio kako se sve to može smjestiti na nevelikoj šesterostranoj ploči. Ana Ruys je sjedila meni zdesna. Vidio sam njen bijeli profil na dnu udubljenog kristala. Jela je sa zadovoljstvom, i veselila se svakom zalogaju Kad je došla pečenka, pogledala je najprije na najbliže zrcalo i popravila kosu onom kretnjom, kojom to žene čine od pamtivijeka. Za vrijeme objeda bio je razgovor isprekidan zbog neizmjernog broja i raznolikosti jela. U zlatu i staklu pribora odražavali su se brojni plamenovi svijeća.

Začudila me donekle i oneraspoložila raskošnost objeda, ali šutio sam, misleći da se treba prilagoditi brodskim običajima, no Ter Haar prvi nije izdržao.

– Uh – rekao je. – Suviše dobroga – možda to treba da znači: »Pokažimo sve što imamo«, ali to ipak čovjeka izmuči.

Nasmijali smo se. Odmah je raspoloženje postalo srdačno. Sad smo se istovremeno i Ana i ja usudili odbiti, kad je automat htio da nam posluži još jedno jelo. Živo smo raspravljali o radovima oko navodnjavanja Marsovih pustinja. Samo je Soledad cijelo vrijeme objeda bila duhom odsutna. Dvaput joj je pala viljuška koju je na slijepo tražila pod stolom, dovodeći u opasnost sav pribor, i opet se pojavljivala začuđena, jer je automat, prisebniji od nje uklonio tragove njene smetenosti; pokraj tanjura je već ležao novi pribor. Kada su napokon donijeli zamrznutu kremu od naranče, kao da se probudila. Svi su zašutjeli, a Soledad se žmirkajući obratila automatu i zapitala:

– Mogu li dobiti suhu zemičku?

Kad ju je dobila, počela ju je mrviti, močiti u čaši i tako je jela te mrvice kao da hrani ptičicu.

Ter Haar se sagnuo k meni i povjerljivo mi rekao:

– Kako ti se sviđa ona freska na zidu?

Slika je predstavljala ulicu sredovječnog grada. Stajale su tamo čudnovate kuće s prozorima podijeljenim drvenim križem, sa šiljatim krovovima kao kapicama pajaca. Pod njima su išli ljudi, a u sredim na željeznim tračnicama vozio je plavi vagon. Za prednjim prozorom je stajao vozač u bijeloj vlasulji, odjeven u gusto vezeni plavi kaput, na glavi je imao trorogi šešir sa nojevim perjem, a oko vrata naborani ovratnik od čipaka. Rukom čvrsto pritisnutom na kočnicu, vozio je svoje prepotopno vozilo s ljudima, koji su se naginjali s prozora.

Nisam znao što je Ter Haaru tako smiješno. On je tiho hikotao i značajno žmirkao, kao dječak koji voli da podvaljuje.

– No, kako ti se to sviđa? – ponovio je.

Nastojao sam da pronađem neku grešku ili anarhizam, jer se zacijelo o tome radilo. Znao sam da je svaki stručnjak preosjetljiv i vrijeđa ga neznanje drugih u pitanjima njegove struke.

– Čini mi se – govorio sam polako – da se radi o prozorima... Prozori sa takvim križem bili su samo u kućama, posvećenim vjerskim obredima, zar ne? Jer križ je bio...

Ter Haar me gledao zbunjenim očima. Pocrvenio je, prasnuo u tako glasni smijeh da sam se sad ja zarumenio.

– Ta, što ti govoriš, čovječe! Prozori su dobri, taj križ nema ništa zajedničko s mitom religije. Kako, zar ne vidiš? Ta to je električni vagon na tračnicama, zvan »tramvaj«, dakle sve se ovo događa na prelazu iz XIX u XX stoljeće, a vozač i putnici su odjeveni kao plemići na dvoru francuskih kraljeva.

– Dakle, umjetnik se zbunio za sto godina. Je li to baš tako važno? – došla mi je u pomoć Ana.

– Nošnje su se onda mijenjale svaki čas... sjećam se, gledala sam takvu predstavu... Dakle, jesu li imali izvezene kapute, ili ne, crnu ili svijetlu vlasulju...

Ter Haar se prestao smijati.

– No ostavimo to na miru. To nije moja krivnja. Svaki put mislim da je to nemoguće, ali na žalost svi ste vi takvi potpuni, nečuveni neznalice u stvarima povijesti.

Lupio je viljuškom o stol.

– Ali dopusti, profesore – rekao sam – dopusti... tko od nas ne poznaje zakon društvenog razvoja?

– To je samo goli kostur, ništa više! – prekinuo me. – Toliko vi, eto, naučite u školi. Ne pokazujete ni najmanje zanimanja za to kako su ljudi u starini živjeli, kako su radili, o čemu su maštali.

U tom času je netko u dnu dvorane ustao i pitao da li prisutni pristaju da se odigra laka muzička kompozicija. Svi su pristali i odmah se čula prigušena melodija. Ter Haar je šutio da kraja objeda. Dvorana je opustjela. Ustali su i moji drugovi oko stola. Naklonio sam se i izašao s doktoricom Ruys, s Anom, kako sam je već nazivao. Morao sam najprije svladati u sebi neki otpor da je zovem imenom ali je tog otpora brzo nestalo.

Odlučno je izjavila da će mi pokazati cijeli brod. Svemirska je lađa imala dvanaest katova. Išli smo od prednjeg dijela prema stražnjem. Najprije smo pogledali mali opservatorij na kljunu, zatim na pet katova smješteni glavni astrofizički opservatorij s najjačim teleskopom na »Gei«, onda centrale upravljanja plovidbom i nad njima postavljene automatske kormilarice, razmještene u dvije grupe. Prva je grupa bila u pogonu za vrijeme plovidbe velikom snagom, a druga ju je zamjenjivala kad se lađa približavala nebeskim tijelima. Poslije toga smo se spustili u najdonje hale i hangare »Geinih« brodova. Pogledali smo sportske dvorane, dječji vrtić, basen za plivanje, dvoranu filharmonije, videoplastike i odmora. Na kraju tog kata bila je naša bolnica. Tamo gdje je stambeni prostor dopirao do atomskih uređaja bio je podignut snažni oklopni zid, kao obrana od zračenja. Odande smo se liftom opet popeli i obišli po redu jedanaest laboratorija. Kod dvanaestog mi je već bilo dosta. Kad je Ana vidjela da se moje divljenje pretvara u umor, zabrinula se, čak je turila mali prst u usta, ali ga je na moj pogled odmah izvadila i veselo kliknula:

– Već znam, kamo ćemo ići. Još niste, kolega, bih na promenadnoj palubi.

Rekao sam da nisam bio, ona me je pobjedonosno uzela pod ruku i odvela. Na kraju širokog hodnika bila je srebrna zavjesa bez sjaja od gustog materijala. Razmaknuli smo je i stupili iz umjetnog svjetla u najcrniju tamu.

Neko vrijeme nisam ništa vidio, napokon su mi se oči počele polako privikavati na tamu. Nalazili smo se u prolazu hodnika tako velikog da bi ga se moglo nazvati dvoranom, da nije bio tako dugačak. Svakih nekoliko koraka nalazila su se u zidu vrata, označena svjetlosnom strelicom. Red ovih žućkastih crtica, kao niz krijesnica u zraku, pružao se tako daleko da se na kraju slijevao u blistavi končić. Kada sam otkinuo pogled od tih iskrica i pogledao na drugu stranu hodnika, ili bolje reći palube, učinilo mi se najprije da tamo nema ničega, ali sam u idućoj sekundi zadrhtao shvativši kako sam se prevario.

Pošao sam prema zvjezdanom svemiru oprezno kao bojeći se da će naglo prestati paluba, a ja da ću pasti naglavce u ponor bez dna, no iznenada je moja ispružena ruka dotakla hladnu ploču, koja je zatvarala put.

Počeo sam razabirati konstelacije. Malo niže pod nama nalazila su se raskršća Kumove Slame. Tamo je tinjalo mnogo milijardi neznatnih iskara. Na nekoliko mjesta su se na tom blijedom tlu, kao na kraju izgaranja, vidjele crne mrlje, sjene mračnih kozmičkih oblaka. Nisam odmah opazio da se moj pogled uprt u Kumovu Slamu diže, da se zvijezde giblju, dok u dnu galerije, na kojoj smo stajali, nije zasjao trokut intenzivnog srebra. Pogledao sam na onu stranu. Sjajni klin se brzo širio i zalijevao sve veći prostor, gasio je fosforne strelice nad vratima dok nas odjednom nije preplavio sjaj punog Mjeseca. Pogledao sam u nebo. Mjesec je sjao odozdo ispupčen, gusto istačkan kraterima, golem kao srebrna crvljiva jabuka. Zasjenjivao je najbliže zvijezde i lijeno plovio, dok su sjene na galeriji bešumno padale na drugu stranu i postajale sve duže, sablasno plovile po zidovima i stropu i viorile sve dok Mjesec nije otklizao do drugog »Geinog« stožera te isto tako naglo nestao kao što se i pojavio. U svemu tome nije bilo ničeg čudnog, jer se brod kretao oko svoje uzdužne osi tvoreći umjetno polje težine.

Kad je mjesec zašao za krmu broda, opet je pao mrak među nas, a Ana je naglo uhvatila moju ruku svojom malom, vrućom ručicom i povela me na protivnu stranu šapćući.

– Evo, odmah će izaći Zemlja.

Usred zvijezda pojavila se Zemlja kao plavetna, maglovita kugla kojoj je tri četvrtine zaklonila noć. Svjetlo njenog velikog srpa bilo je plavkasto, blaže od Mjesečevog, s neznatnom primjesom zelenila kopna i mora, pojavljivalo se kroz raskidane oblake, nejasno, kao razvodnjene. Nad Zemljinim sjevernim nevidljivim polom – zaklonjenim od Sunca – plamtjela je blistava tačka. To je bilo vlastita Zemljina zvijezda, ponoćno atomsko sunce. Opet su sjene klizile galerijom, opet su se izvijale, produljivale, lijegale, a posljednje je svjetlo pobjeglo gore iznad palube, pa je opet nastala noć.

– Jesi li vidio? – šaptala je moja drugarica.

Nisam odgovorio. Dobro sam poznavao taj vidik. Tko se od nas bar nekoliko puta godišnje (zbog svojih poslova) ne diže da putuje kroz zrakoprazan prostor? Ali, ta su putovanja bila kratka, od nekoliko dana, nekoliko tjedana, mogao je čovjek unaprijed znati sve što će ga čekati kad se vrati, ali sada mi se Zemlja pričinjala nedohvatna, čudno daleko... i kada je mlada djevojka tik uza me pritisnula lice i čelo na hladne ploče i prošaputala:

»Kako je to prekrasno..., osjetio sam se prvi put poslije dugog vremena potpuno osamljen.

– Kakvo dijete! – pomislio sam.

Zatim smo neko vrijeme šetali po palubi, a po nama su naizmjence s mrklim mrakom prolazila svjetla oštre Mjesečeve bjeline i Zemljinog plavetnila. Između jednog i drugog svjetla bili su dugi časovi tame koja se nad nama svijala i razvijala kao mračno gigantsko krilo.

Ana mi je pripovijedala o sebi. Bila je na »Gei« s ocem, poznatim kompozitorom.

Stajali smo na polukatu neodlučni, što da radimo. Činilo mi se da je djevojci već dosta mog šutljivog društva, iako je valjano vršila svoju zadaću vodiča i diskretnim kretnjama glave i očiju pokazivala prolaznika govoreći mi o njihovim imenima. Bilo je ipak najviše fizičara i astronoma, tehničara manje, a nijednog mehanoeurističara.

Za mehanoeurističare sve rade njihovi automati, pa mogu i koncerte umjesto njih slušati – rekla je Ana i dugo se smijala vlastitoj šali. No smijeh se pretvorio u zijevanje koje nije mogla sasvim prikriti. S toga sam se oprostio, zaželjevši joj laku noć. Potrčala je dolje, u mraku se još jednom osvrnula i mahnula mi rukom.

I dalje sam stajao u polukatu. Pogled mi je lutao između tamnih i svijetlih glava, zadržavao se na ženama. Sve je manje ljudi izlazilo, još jedna pa druga trojka, zatim jedan zakašnjeli par... Već sam htio otići, kad se u širokom portalu, uokvirenom stupovima, pokazala samotna žena.

Bila je to velika, divna ljepota. Ovalno lice, niski lukovi obrva, tamne oči i čisto, vedro, oblo čelo, a sve to kao da još nije ustaljeno, kao osvit ljetnog dana.

Već oblikovana, savršena, bila su samo njena usta, – kao da su bila mnogo zrelija od lica. U njihovom je izrazu bilo nečeg, što je istodobno budilo radost i nezaštićenost. Nešto vrlo muzikalno, lako, a opet tako zemaljsko.

Obdarila je svojom ljepotom sve do čega se približavala. Kad je stigla do početka stepenica, položila je bijelu ruku na hrapavu hridinu vulkanita pa mi se tada pričinilo da je mrtvi kamen za trenutak oživio. Išla je prema meni. Teška, napola raspuštena kosa, blistala je svim nijansama bronce, a na svjetlu zlatom. Kad je došla do mene, iznenadio sam se jer nije bila visoka. Imala je glatke obraze a na podbratku jamicu. Prolazeći pokraj mene, pogledala me je u oči a tetive njenog vrata ukazale su se kao strune finog glazbala.

– Sâm? – zapitala je.

– Sâm! – potvrdio sam i rekao svoje ime.

– Callarla – rekla je. – Ja sam biofizičarka.

To ime mi je bilo poznato, ali nisam znao odakle. Stajali smo tako možda sekundu koja se meni učinila kao vječnost. Zatim je ona naklonila glavu, rekla: »Laku noć, doktore!« i počela silaziti.

Gledao sam još kako silazi ili još bolje, kako vitka i nježna klizi dolje. Povukao sam rukom po licu i tako se uvjerio da se smiješim. Smiješak se ugasio. U licu te žene – sad mi je tek postalo jasno – bilo je nešto bolno.

Što ćemo, pomislio sam. Svaki od tih nekoliko stotina ljudi koji sada spavaju u svojim udobnim stanovima na »Gei« nosi na put do zvijezda sve svoje zemaljske probleme. Ne može ih stresti u ponor prije odlaska tako kao što smo stresli s obuće prah Zemlje.

VRT U SVEMIRSKOM PROSTORU

Idućeg jutra u jedanaest sati po zemaljskom vremenu trebao je da počne prvi samostalni »Gein« let. U potkovastoj sali kormilarnice sakupilo se oko tri četvrtine posade čekajući svečani čas.

Astrogatori Ter Akonian, Songgram, Grotrijan i Pendergast, glavna konstruktori Yrjöla i Uteneut, atomisti, mehaničari, inženjeri i tehničari prolazili su redom od jednog aparata do drugog. Kontrolne lampe su potvrdno žmirkale kao da odgovaraju na postavljena pitanja. Pod prednjim zidom kormilarnice, koji je bio od poliranog sinklimita, stajao je na uzvišenom mjestu glavni komandni pult. Kad su se završile pripreme, astrogatori su s pulta skinuli zaštitni pokrov a pred očima nam se pokazala crna ručica, koju još nitko nije dotakao. Trebao ju je pokrenuti Goobar. Čekali smo nekoliko minuta. Prošlo je jedanaest sati, a učenjak se nije pokazivao. Nastala je mala konsternacija među astrogatorima. Približavali su glave, sporazumijevali se šapatom, napokon se najstariji, Ter Akonian, povezao s profesorovom radnom sobom. Poslije kratkog razgovora rekao je dosta tiho astrogatorima oko sebe – a pokazujući na otvor mikrofona:

– Zaboravio je...

Prvi astrogator odložio je slušalicu, pogladio bradu i rekao:

– Strpite se! On ima neku ideju i mora je skicirati. Doći će za pet minuta.

Čekali smo ne pet, nego petnaest minuta. Napokon je zasjala staklena ploča lifta, otvorila se vrata i ušao je, bolje rečeno, utrčao je Goobar. Htio je na svaki način nadoknaditi svoje zakašnjenje. Videći ljude, koji su se razmaknuli da mu načine širok prolaz, poklonio se, kao da je iznenađen što ovdje ima toliko osoba, i pošao je ravno prema astrogatorima, žmirkajući očima. Pokvario je cio svečani program. Ter Akonijan nije uspio da kaže nijednu riječ (a po izrazu njegova lica i po tom kako je gladio bradu lako sam se domislio da je htio održati govor) ali već se Goobar popeo na povišeno mjesto i zapitao Yrjölu, koji je najbliže stajao:

– Je li to? – i brzo pokrenuo ručicu.

Sada su počela blijedjeti sva svjetla u dvorani i ugasila se, ali su na zidovima u dugim redovima zasvijetlili sjajni pravokutnici. U svakom od tih prozorčića drhtala je na obojenom tlu crna igla. Iznad nas se začulo tiho brujanje automata, zatim je kroz cijelu konstrukciju prošao laki drhtaj, prednji se zid otvorio, pred nama je zijevnuo prostor sa zvjezdanim oblacima a, ispred njih osvijetljen model »Gee«, kao plameni kostur ribe upravljen u prostor.

Sklopovi automata-upravljača odašiljali su struju i stavljali u pokret grupe pogonskih reaktora i glavne vodiko-helijske uređaje. Oko otvora izbacivača tisuće provodnih žica u dubini modela zasjale su jednoličnim, ružičastim sjajem.

Na pozadini zvijezdama osutog neba izrazito se ocrtavao tamni oblik Goobara, koji je silazio, uklanjao se na stranu i kašljucao kao da misli: »Što sam ja to sada načinio«.

Kad su svjetla sa strane jače zasjala, ogledali su se prisutni za profesorom, ali uzalud. Veliki učenjak je nestao, pobjegao je najbližim liftom u svoj laboratorij.

Yrjöla i Akonijan zauzeli su njegovo mjesto kraj komandnog pulta. Veličanstveno, bez najmanjeg trzaja ili drhtaja, silazila je »Gea« s putanje, kojom je pokorno kružila oko Zemlje od časa svoga rođenja. Ponesena širokim zamahom, kretala se snažno protiv smjera gravitacije.

Iz njenih je otvora, za sada samo iz onih iz osovinskog sistema, tekla pravilna struja atomskih plinova. Sve se to vidjelo na osvijetljenom modelu. Brod je otpočeo svoju evoluciju u prostoru. Pomislio sam da ću ga još bolje vidjeti s promenadnih paluba i pošao sam do lifta. Uostalom, ne samo ja, jer je mnoštvo radoznalih odlazilo također.

Činilo se da u galeriji nema mnogo ljudi, no to je bilo samo zato što je galerija bila vrlo prostrana. Svaka je promenadna paluba dugačka 550 m, a ima ih dvije. Kad bi se svi članovi posade postavili u pravilnim razmacima jedan do drugog, bilo bi između njih po pet metara.

»Gea« je jurila, zaustavljala se, kružila lijevo i desno, dizala se i spuštala, onda je opet počela kliziti po sve užoj spirali. Sve su se te kretnje, sad glatke, sad oštre, jedva osjećale. Samo se nebo kovitlalo na najčudniji način, pokatkad tako brzo da su se zvijezde pretvarale u plamene vrtloge, a između njih su plovili kao zažarene baklje, srebrni Mjesec i plavetna Zemlja.

Poslije nekoliko minuta osjetio sam vrtoglavicu od tih zvjezdanih vodoskoka i zvjezdanih vodopada, pa sam sjeo na klupu leđima okrenut vidiku i zatvorio oči. Kad sam ih opet otvorio, nebo je bilo nepokretno. To me začudilo, jer sam i dalje osjećao silu teže, kao da se brod i dalje vrti oko uzdužne osi. Inženjer Uteneut mi je na moje pitanje rastumačio, da se »Gea« uistinu okreće, ali »oči« televizora, koje prenose vidik na prostor, vrte se sad na protivnu stranu i tako stvaraju nepokretnost u odnosu prema zvijezdama.

– Dakle, mi ne vidimo pravo nebo kroz te staklene zidove – rekao sam. – A ja sam mislio da su to samo golemi prozori.

Uto su se začuli povici gledalaca. Ustao sam i pogledao u crnu dubinu. Daleko dolje, tako daleko da je trebalo pritisnuti lice na hladnu ploču da bi se nešto moglo spaziti nad bezbrojem zvijezda, drhtala su sitna zelena i ružičasta svjetla. Među njima su se živo previjali i izvijali živahni oblici srebrne ribice u crnoj vodi.

Upravo smo letjeli nad dječjim parkom svemirskog prostora. »Gea« se zadržala, možda namjerno ili slučajno, i počela se polako spuštati. Zemlja nam je ostala iza krme, tako njen sjaj nije smetao slobodnom gledanju na ovaj vidik dolje. Nisam mogao zatomiti ganuće, kad sam tamo dolje prepoznao model našeg Sunčevog sistema, kao obješen o slobodnom prostoru. Sjećao sam ga se tako dobro još iz djetinjstva. Sunce je predstavljala velika kugla zlatnog sjaja, nedaleko od nje okretao se vulkan Merkur, bijela Venera, pa Zemlja i narančastoriđi Mars. U daljini su lijeno kružili modeli velikih planeta; prugastog Jupitera, Saturna, opasanog prstenima te četiri planete ledenog mraka – Uran, Neptun, Pluton i Cerber.

Upravo su u »ulice« parka, označene gusto obješenim, sjajnim plutačama, ulazili astrokari dovozeći djecu na izlet. Ugasili su motore i, upravljani s pomoću kormila, poslušno su plovili kroz kanale uz raznobojne obale, označene dugim nizovima svjetlosnih znakova. Obilazili su Sunce (koje je plamtjelo pravim ognjem) i približavali se planetima po redu.

Kad bi djeca opazila Zemljinog blizanca, klicala bi od oduševljenja. Pokušao sam da pogledom pronađem Jupitera i Saturna, ali su se kretali u mraku predaleko od nas.

Dugo je »Gea« visila nad parkom svemirskog prostora pa sam se počeo pobojavati da nije možda oštećena, a onda sam se sjetio da su i naši astrogatori također nekoć bili djeca.

Ujutro trećeg dana moga boravka na »Gei« zavirio sam u praznu bolnicu, pronjuškao malo po dvorani za operacije i liftom se digao na petu palubu koja se neslužbeno ali općenito nazivala »grad«. To je sklop koji se sastoji od pet istosmjernih hodnika čiji se krajevi sastaju u dvije velike dvorane. Ona, u koju me je doveo lift, bila je poluokrugla sa cvijetnjakom i bijelim mramornim kipom u sredini. U luku zida otvarali su se izlazi iz pet hodnika, širokih gotovo kao ulice. U svakom od njih svijetlilo je svjetlo druge boje. Sredinom je tekao uski cvjetni pojas, a na zidovima su bile domišljato naslikane fasade zgodnih kućica. Tamo, gdje je naslikana kućica imala izlaz, bila su prava vrata koja su vodila u stan. Ušao sam u hodnik osvijetljen kao limun žutim svjetlom. Već sam se htio vratiti, zamoren besciljnim lutanjem, kad sam u daljini opazio poznatu, snažnu, priliku Ter Haara. Obojica smo se obradovali susretu.

– Razgledavaš li »Geu«? – pitao je. – Odlično! Znaš li kako su se nazivale ulice u davnim vremenima? Nazivale su se prema zvanju stanovnika, na primjer Lončarska, Postolarska, Kovačka... Eto tu susrećeš taj stari običaj: sada smo u ulici fizičara, kad bismo se vratili u dvoranu, vidio bi zelenu Ulicu biologa, ružičastu Ulicu mehanoeurističara.

– Čemu, zašto te boje? – zapitao sam. – Nekako su karnevalske.

– Da se olakša orijentacija i da se razbije jednoličnost. No sad više nećeš zalutati u našem gradu. Moraš još upoznati ljude, a to ti je već duža historija...

Stajao je raširivši malo noge i trljao podbradak.

– O čemu razmišljaš? – upitao sam.

– Mislim kamo da najprije pođemo.

Uzeo me pod ruku. Prešli smo nekoliko desetaka koraka i stali pred kućicom sa slamnatim krovom na kojemu je bila naslikana i roda.

– Tu stanuje Rudelik – rekao je Ter Haar. – Htio bih da ga bolje upoznaš.

– Onaj?

– Izvoli, uđi!

Otvorio je vrata. Vidjeli smo mali ulazni hodnik, a na njegovom kraju druga vrata. Historičar me pustio naprijed. Ušao sam prvi i odmah zastao, jer me okružio mrak. Drug me lako gurnuo, pošao sam naprijed još korak i iznenada zastao. Tik preda mnom, na crnom nebu osutom zvijezdama dizala se okomita kamena hridina, isprugana naizmjence apsolutnom tamom mraka i bjelinom rastaljenog željeza. Ta je stijena svršavala poput pile nazubljenim vrhom i smjerala u gigantskom luku ravno u horizont, gdje je vrlo nisko, tik nad kamenom pustinjom visila teška, plavetna Zemljina ploča. Na prvi se pogled prepoznao krajolik Mjeseca. Pod nogama mi je bio ispucani kamen. Njegova površina se šest koraka dalje prekidala kao nožem odsječena. Ondje je sjedio mlad čovjek, udobno oslonjen između dva kamena bloka, spustivši noge u ponor. Bilo mu je dvadeset i nekoliko godina. Na sebi je imao sivo kućno odijelo. Ustao je kad nas je vidio i srdačno se nasmiješio.

– Gdje smo mi to? – upitao sam, stišćući mu snažno ruku.

Međutim je Ter Haar pošao na sam rub ponora. Vidik je bio čaroban. Stijena se rušila strahovitim skokovima, sva u crnim jamama i hrapavim izbočinama. Nekoliko stotina metara niže stršali su iz nje zubi kao iz češlja, koji su sjali na suncu. Samo dno ponora bilo je sakriveno u sjeni i nevidljivo.

– Mi smo na sjevernoj uzvisini Nadleva – rekao je Rudelik – odavde je najljepši vidik na onu stijenu.

Ispruženom rukom pokazao je na suncem obasjanu stijenu pokrivenu tankim, crnim žljebićima, s vrhom koji je imao privjesak poput gljive i naginjao se nad ponorom.

– Neosjetljiva stijena! – rekao sam s poštovanjem. Probudio se u meni planinar ili bolje selenit, jer sam često planinario po Mjesečevim gorama.

– Na žalost, zasad je tako – rekao je Rudelik i po drugi put se nasmiješio, ali pomalo tužno. – Četiri puta sam išao tamo s bratom. Ali još ne priznajem da sam pobijeđen.

– Naravno – rekao sam. – Onaj vrh visi oko trideset metara. – Četrdeset – ispravio me Rudelik. – Sada namjeravam pokušati peti put, tamo vidiš, gdje je onaj žljebić...

– Zar on ne svršava slijepo? – rekao sam i htio poći nešto dalje da mogu bolje pogledati to vrtoglavo mjesto, ali me fizičar čvrsto zadržao.

– Dalje se ne može, jer ćeš zaraditi kvrgu – rekao je. Osvijestio sam se, ta nismo bili na Mjesecu.

– A što ti tu radiš? – upitao sam.

– Ništa, tako gledam. Začaralo me ovo mjesto. Ali sada sjednite, evo ovdje – pokazao je izbočinu nad ponorom.

Poslušali smo njegov savjet.

– Imaš lijep stan... rekao sam poluglasno, a pred očima mi je bila gola divljina Mjesečevog krajolika, kao uhvaćena u jednom trenu strašne erupcije i zadržana tako zauvijek. Pet kilometara dalje od nas ležalo je nazubljenim hrptom okružena mrtvo plosnato dno kratera ispresijecano dubokim usjeklinama.

– I namještaj nije loš... dodao sam lupkajući prstom po hridini iz koje je odjeknulo kao iz prazne škrinje.

Rudelik se kratko nasmijao.

– Kad sam posljednji put bio tu, ili bolje tamo, došla mi je na pamet ideja koja mi je kasnije izletjela iz glave, pa sam pomislio da ću je se sjetiti, ako se ponovo nađem na onom istom mjestu.

– No jesi li se sjetio?

– Ne, ali mi je ipak teško odreći se svega toga... No možda je već i vrijeme da to učinim. Što vi mislite?

Nagnuo se nad ponorom, a ja sam protiv volje osjetio neprijatno drhtanje i malo ispružio ruku. Najednom je nestao čitav taj krajolik kao da ga je netko otpuhnuo. Glasno smo se nasmijali u isti čas, Ter Haar i ja. Svi smo sjedili na pisaćem stolu, s nogama koje su visjele tik nad podom u nevelikoj sobi s tri prozora. Među naslonjačima visjela je nisko na zidu fotografija. Nagnuvši se, prepoznao sam Mjesečevu stijenu koju sam malo čas vidio u »naravi«. Slika nije bila velika, a ipak nije gubila svoj divlji čar.

– Ti planinariš, zar ne? – upitao je Rudelik.

Potvrdio sam.

– Misliš li da je osjećaj izazvan opasnošću glavna stvar.

– Da istinu kažem nisam o tome razmišljao, ali bit će da je tako.

– Ne mislim da je to najvažnije – rekao je poslije nekog vremena. Moj brat kaže ovako: sitnim atomskim nabojem možemo zbrisati sa Zemlje gorski lanac, jer smo vladari prirode, pa joj za to u nekim časovima želimo dati »jednaku šansu«. Boriti se s njom u četiri oka, jedan protiv drugoga bez mehaničkih saveznika. Tako kaže moj brat. Ali ja bih to drukčije rastumačio. Mi smo na Zemlji u okolini koja u tren oka ispunjava svaki naš hir. Pobjeđujemo gore i bure, pred nama je prostor otvoren u svim smjerovima. A čovjek uvijek želi biti baš na samoj granici mogućnosti, tamo gdje se ispitano i pobijeđeno sastaje s neosvojivim i opasnim.

– Možda je i tako – pristao sam – ali čemu ta žudnja za planinarenjem na Mjesecu? Ta mi imamo na Zemlji dosta velikih planina, eto na primjer u himalajskom rezervatu!

– Pa to i jest ono što su one u rezervatu! – brzo je odgovorio Rudelik. – Mogu ti reći da mi je uvijek bilo milije smučanje na Neptunovim mjesecima, nego na alpskom snijegu, premda naš zemaljski snijeg – postao od vode – dalje nosi nego zamrznuti plin. Pa ipak sam volio onaj a i mnogi drugi. Zašto? Jer divlja ljepota naših zemaljskih planinarskih okolica nije sasvim prirodna. Ona postoji samo zato što smo mi to željeli, što smo ih sačuvali netaknute. Dakle, usprkos njihovoj divljini, i oni su dio naše civilizirane okoline.

Ter Haar je šutio, a sada se iznenada odazvao:

– Ne znam da li patim od hipertrofije instinkta i samoobrane ili samo od običnog kukavičluka, ali priznajem da ne volim hodati po planinama.

– Nema to ničeg zajedničkog s hrabrošću – rekao je Rudelik. – U svoje vrijeme boravila je eksperimentalna ekspedicija u okolini Plutona.

Naglo je prekinuo i pažljivo me pogledao.

– Tvoj otac je liječnik, zar ne? – upitao je.

– Da.

– Poznajem ga.

Čekao sam da kaže nešto više o tom, ali se on vratio na svoju temu.

Ekspedicija je tražila nekakva mineralna ležišta. Kad je posao bio dovršen, odletjele su sve rakete osim jedne koja je trebala da demontira i ponese natrag uređaje. Ti radovi su se produžili tako da je u raketi ostalo samo malo kisika, jedva toliko da se stigne da najbliže kozmogoničke stanice Neptuna. Onoga dana, kad je raketa trebala da odleti, izašao je jedan čovjek na teren da pokupi sonde kozmičkog zračenja postavljene na okolnim stijenama. Ni on nije volio hodati po planinama, ali je to bila njegova dužnost. Prolazeći preko strmine tako je nespretno pao da je slomio nogu na nekoliko mjesta. Još mu se k tome razbio i teleran pa nije mogao obavijestiti svoje drugove. Osamnaest sati se vukao do rakete. Kasnije je rekao: »Pri najmanjem pokretu osjećao sam takvu bol da sam gubio svijest. Da sam bio siguran da će drugovi odletjeti prije nego se iscrpi rezerva kisika, ne bih se maknuo s mjesta. Ali znao sam da neće odletjeti, da će me tražiti, pa ako to potraje duže, nestat će kisika za povratak«.

– I naravno čekali su ga – rekao sam.

– Naravno da su čekali. Imali su još samo malo kisika, ali su na putu sreli patrolnu raketu bez posade, pa su od nje dobili zrak za svoje tankove. Dakle, on nije volio hodati po planinama. Nema veze između vrijednosti karaktera, hrabrosti i ljubavi za planinarenje.

– Poznaješ li ti tog čovjeka? – upitao sam.

– Ne, ali ga je poznavao tvoj otac – rekao mi je Rudelik, pa kad je vidio moje široko otvorene oči, rekao je sa smiješkom:

– Liječio ga je. Bio je raketni liječnik te ekspedicije.

– Kad je to bilo?

– Odavno, možda prije četrdeset godina. Ter Haar je prekinuo šutnju.

– Da li znate – upitao je – zašto je plamen znak pilota.

– Srebrna iskra na crnom polju – rekao sam. – Da. I još su tamo neke riječi, sad znam »kroz plamen«. Ne, nisam nikada o tome razmišljao, ali to će biti jednostavno. Bit će zato što je plamen, što je oganj izvor raketne brzine.

– Možda – rekao je Ter Haar – ali piloti o tome drukčije pripovijedaju. Tradicija nam predaje legendu, koju mi je pripovijedao Ameta. Poznaješ li Ametu? Ne? Moraš ga upoznati. Dakle XX stoljeće bilo je vrijeme istraživačkih raketnih letova koji su progutali mnoge žrtve. Kažu da je jednu od prvih raketa što je letjela na Mjesec zahvatio plamen u času polijetanja. Zapalili su se svi rezervoari goriva. Zapremali su onda devet desetina cijele rakete. Pilot je mogao odbaciti zapaljene rezervoare, ali bi oni pali na grad. Zato je povećao brzinu. Poginuo u ognju, ali je izveo raketu izvan, dohvata Zemlje, »kroz plamen«. Odatle te riječi.

– A to znači – dodao je Rudelik – da čovjek umije ne samo da izmisli stvari koje ne postoje u kozmosu, nego da ih zna i pobijediti...

Kad sam se opraštao od Rudelika rekao sam:

– Ti poznaješ moga oca, šteta što smo ga uzgred spomenuli. Hoćeš li mi jednom više o njemu pripovijedati?

– Naravno.

Stisnuo mi je ruku i dodao:

– Mislim da smo cijelo vrijeme o njemu govorili! Idući s Ter Haarom pod kao limun žutim svjetiljkama hodnika, bio sam toliko zauzet svojim mislima da nisam uopće zapažao prolaznike. Izašli smo iz Ulice fizičara i našli se opet u polukružnoj dvorani iz koje sam započeo svoje lutanje. Ter Haar je sjeo na klupicu pod bijelim kipom, pogledao me ispod oka i pitao skrivajući smiješak:

– No kako ti se sviđa, hoćeš li još?

– Što? – zapitao sam ga prenuvši se.

– Ljude. Ljude na »Gei«.

– Pa svakako da hoću.

Ustao je i pokazao ulaze u hodnike svaki u drugoj boji, govorio je svečano kao da citira rečenicu iz priče:

– Poći ćeš desno, vidjet ćeš čudo... već si ga vidio – dodao je brzo običnim glasom. – Poći ćeš desno, susrest ćeš tajnu... Pa neka bude tajna! Probudi se napokon, doktore! Idemo!

– Kuda?

– Tamo gdje je tajna: u Ulicu biologa.

Ušli smo u zeleni hodnik. I ovdje su na zidu bile naslikane kuće.

– Ovdje – rekao je historičar – stanuje Callarla, Goobarova žena.

– Goobarova žena? – ponovio sam. Bilo je to ime nepoznate žene, koju sam sreo prve večeri na »Gei«.

– Da.

– A on?

– I on također, ali s druge strane.

To znači u njegove se sobe ulazi iz Ulice fizičara. Unutra su oba stana spojena, ali uistinu Goobar stanuje u svom laboratoriju.

Našao sam se u skromnoj seoskoj kućici. Strop i pod su bili od glatkog drveta, boje slame. U sredini je stajao nizak staklen stol i seljačke stolice s unatrag zabačenim naslonima. Uz zidove bilo je na podu mnogo zelenila, sasvim obične biljke. Cijela je unutrašnjost te kuće bila kao usmjerena prema vrtu, koje je pred prozorima blistao sav mokar jer je tamo padala kiša. Daleko u dnu valjali su se oblaci nisko kao po humcima. Nisam se pomakao s mjesta, dok se gospodarica nije pojavila preda mnom i pružila mi ruku.

– Doveo sam ti kolegu, našeg doktora – rekao je historičar.

Callarla mi se u tom polumraku učinila niža i mlađa nego prvi put. Na sebi je imala kućnu haljinu od tamnocrvenog materijala na kome je tankim zamršenim linijama bilo nacrtano nešto poput srebrnog labirinta.

Osim nje ušle su još dvije osobe u prostoriju. Djevojka s gustom riđom kosom, koja joj je padala na ovratak modre haljine, i atletski građen muškarac kome je lice zakrivala sjena.

– Ovo je Nonna, arhitektica koja želi da upozna graditeljstvo na drugim planetima – rekla je Callarla. – A ovo je Tembhara, mehanoeurista.

– Zlobnici govore da ja zbog same lijenosti gradim električne mozgove, ali ti to nemoj vjerovati! – rekao je muškarac. Nagnuo se naprijed tako da sam vidio njegovo lice. Bilo je tamno, kao da su mu daleki preci bili crnci, a široko i napeto kao biceps. Smiješak se naglo javio i nestao.

Callarla nam je ponudila da sjednemo, no ja sam radije pošao k prozoru. Ispružio sam ruku, ali je kapljica kiše padajući prošla kroz prste kao sjajna pruga, a nisam osjetio vlagu.

– Pa kako ti sebi zamišljaš arhitekturu, oslobođenu od gravitacije? – pitao je Tembhara riđokosu.

– Mislila sam na konstrukcije u kojima nema okomitosti – odgovorila je. – Predstavite sebi dvanaesterokatnu zvijezdu s tornjevima usmjerenim na sve strane. Ja bih na glavnim probojnim osovinama sazidala amfilade...

– Oprosti, a kakva će biti građa? – upitao sam.

– Led! Ta znaš kolike se količine vode bacaju izvan Zemljinog područja kad se smanjuju oceani. Gradila bih palače od vode, zapravo od leda koji u temperaturi zrakopraznog prostora posjeduje sasvim dovoljne vrijednosti za konstrukciju.

– Ah! U zrakopraznom prostoru! – uskliknuo sam. – Razumijem, to su takvi leteći dvorci kao milijardu puta povećane snježne zvijezdice? Ali tko će u njima stanovati?

Svi su se nasmijali, a Tembhara je rekao:

– O tom se radi da neće nitko. Nema potražnje. Sirota Nonna ih ne može graditi i zato se žalosti.

– Da – rekla je mlada djevojka uzdišući – sve jasnije vidim da sam se prerano u to upustila.

– U to? U što?

– U život. Trebala sam se roditi godine stotisućte, možda bi onda moje ledene palače bile nekom potrebne.

Nastala je tišina, samo je kiša šumjela iza prozora.

– Nedavno sam tako nešto čudno sanjala – rekla je tiho Callarla.

– Sanjala sam da sam u laboratoriju stvorila umjetne organizme. Bila su to sitna ružičasta bića. Brzo su se razmnožavala, tako brzo da sam vidjela kako se cijeli laboratorij pokriva ružičastim baršunom. Pomislila sam na čudan eksperiment. Izabrala sam zvijezdu, ne prevruću i ne prehladnu, dokotrljala sam do nje planet potrebne veličine, prelila sam pustinje planeta oceanom, okružila ga mekim slojem zraka i udahnula život – mojim malim bićima. Onda sam ih ostavila njihovoj vlastitoj sudbini. Ne znam šta se kasnije dogodilo. Prošle su stotine tisuća a možda i milijun godina. Cijelo sam to vrijeme živjela i uopće nisam starila.

– San svih žena! – promrmljao je Ter Haar, pažljivo slušajući.

Callarla se nasmiješila svojim tamnim očima i produžila:

– Jednog sam se dana sjetila svog eksperimenta i odlučila da pogledam što se dogodilo sa životom bačenim na površinu planeta. Mislila sam o tome spremajući se da odletim. A zatim kad sam letjela među zvijezdama k tom planetu, osjetila sam iznenadan nemir. Stvorivši svoje bjelančevine, dala sam materiji sve mogućnosti evolucije. I u mašti su mi se naglo pojavili milijuni bića koji su postali iz ovih nevinih ružičastih mrvica. Da li čuju šum vjetra? A možda su već zavladali i čitavim planetom i počeli ispitivati sebe? Možda se već pitaju, odakle su došli? Onda sam pomislila da im nisam dala samo početak, nego i kraj, da sam stvarajući život istodobno stvorila i smrt. A planet je upravo stajao preda mnom, golem kao nebo zastrto oblacima. Moj se nemir pretvorio u tugu i strah, i probudila sam se.

– O kakve ti sne imaš! – kliknula je zavidno Nonna. – A ja, u najboljem slučaju sanjam da se svađam s pokvarenim automatima.

– Tvoj san je nastao iz nestrpljive želje ostvarivanja koju svi osjećamo – rekao sam. – Rodilo ga je očekivanje otkrića koja se možda kriju na kraju našeg putovanja u sistemu Centaura.

– Karakterističan je i za početak putovanja – dodao je Ter Haar – jer kasnije nećemo više u snima juriti u susret događajima, nego ćemo se zbog nostalgije u snima vraćati na Zemlju.

– A ja vam kažem da se u tom snu radilo o sasvim nečem drugom – usprotivio se Tembhara.

– To je san biologa koji žudi za znanjem. Jer mi ništa ne znamo o razvojnom putu organizama na drugim planetima. Znamo samo povijest života na Zemlji i na Marsu, a to su djeca istog Sunca. Ali bića postala pod promjenjivim zvijezdama, koje se naizmjence šire i kvrče, kao srce koje kuca: kako s njima? Ta to pulziranje svjetla mora se nekako odraziti na najplastičnijoj stvari, na živoj materiji. A život pod crvenim gigantima koji se hlade? A oko zvijezda blizanaka³, na planetima koje osvjetljuje sad jedna, sad druga zvijezda? A u svjetlu planetnih sunaca koja bacaju snažne zrake...

– Ubojite – ubacio sam – tamo zacijelo nema života.

– Mogu se stvoriti mehanizmi za obranu. Na primjer rožnati oklopi u kojima ima mnogo soli teških metala... Pomislite: kako je razno bilo trajanje zvijezda, tako je razno bilo i trajanje planeta, dakle se i na onima, koji su nalik Zemlji mogu naći ranije ili kasnije faze evolucije od zemaljske. No, ni to nije sve. Callarlin san je skrivao pitanje da li su naša zemaljska fauna i flora – a i mi sami – da li smo u odnosu prema drugim stanovnicima kozmosa potpuno prosječni, statistički najčišći ili smo neka iznimna varijanta, rijetka vrsta... Možda baš unikat, možda bi bića s drugih zvijezda klimala glavama nad oblicima naših tijela...

– Ako bi imala glave – upala je Nonna.

– Naravno, ako bi ih imala.

– Kažeš, dakle, da smo dvoglavo tele kozmosa – upitao sam smiješeći se. Ter Haar se malo nakostriješio.

– Valjda to ne govoriš ozbiljno – rekao je Tembhari.

– Uopće ništa ne govorim. Ta pitanja postavlja njen san. Veliki mehanoeurističar se lako poklonio pred mladom ženom, koja je za čitavo vrijeme ove rasprave sjedila nepokretno, a na njenom mirnom licu javljao se pokatkada smiješak.

– Pa dobro – obratio joj se Ter Haar. – Odgovori ti što znači tvoj san, što si htjela sa svojim eksperimentom?

– Ne znam.

Trebalo je da se svi smiju na taj odgovor ali je opet bila tišina, ispunjena samo šumom kiše. Već se odavno nisam tako dobro i prijatno osjećao kao sada dok sam gledao u ozbiljni marš kapljica po oluku.

– Ne znaš – rekao je razočarano Ter Haar. – A kad bi na javi mogla izvršiti taj eksperiment? – zapitao je.

– Bojim se da ga ne bi izvršila – odgovorila je Callarla poslije kratke stanice.

– Zašto? Pognula je glavu.

– Nije da ne bih imala hrabrosti, ali... Ne, zaista ne znam.

– Možda bi ti se učinilo da je to groteskna imitacija onoga gospodara i stvoritelja, u kojeg su vjerovali stari narodi? – upitao je poluglasno historičar, kao da joj sugerira.

U tom času odjeknuo je dalek, staklen zvuk, kao da je dolazio iz sumračnih gora.

– Objed – rekao je Tembhara i ustao. Tek sada sam opazio kako je visok.

Posljednji sam se oprostio od Goobarove žene i naglo je upitao:

– Da li kod tebe često pada kiša?

– Često. Voliš li kišu?

– Da.

– Pa onda dođi opet.

Izašao sam na hodnik s drugovima i čuo snažan glas Tembhare:

– Istini za ljubav, to je nerealno! Ta na uspjeh takvog eksperimenta trebalo bi čekati stotine milijuna godina. Kad bi se to čak i moglo, odakle smoći toliko strpljivosti?

Nasmijao sam se, otvorio vrata lifta i ušao s ostalima. Staklena krletka tiho je padala u dubinu, ali mi je njegov duboki smijeh još dugo odzvanjao u uhu.

Ter Haar me zamolio da ga posjetim poslije ručka. Trebalo je da ga potražim u dvorani historičara, a sin inženjera Yrjöle, Nils, ponudio se da će me onamo odvesti. Prostorije historičara bile su na krmi. Hodnici su bili niži i uži nego u centralnom dijelu broda.

– Evo, to je ovdje! – rekao je Nils i pustio me da uđem prvi. Još sam jedanput toga dana doživio iznenađenje. Mislio sam da ćemo se naći u svijetlom trionovom laboratoriju, gdje humanisti ispituju stare palimseste s pomoću raznih zraka, a mi smo stajali na pragu sumračne lađe, tako uske i tako visoke da se pogled gubio u tami stropa sa šiljastim lukovima. Uz zidove su stajale duge police i pultovi pokriveni pločama od cedrovine. Tamo su sjedili ljudi, u svjetlu nisko spuštenih svjetiljaka. Jedan se od njih okrenuo. Bio je to Ter Haar. Zaslijepljen svjetlom, pokrio je oči dlanom i kliknuo:

– A to ste vi? Počekajte časak, dragi moji, odmah ću završiti!

Kako nisam znao šta da radim, gledao sam historičare pri poslu. Bila su tu još dvojica osim Ter Haara. S razbacanih papira na stolu padao je odbljesak na lice onoga koji se zvao Moletić. Nekima je on bio smiješan, meni nikada. Imao je doduše usku glavu i podbradak, koji mu je stršio kao mekan koščati lakat. Osim toga klopave uši, koje se ne bi opazile na normalnoj glavi, no na ovoj su se suviše isticale.

Kasnije sam čuo od Ter Haara o njegovoj poštenoj lukavosti s kojom je mlađim kolegama podmetao vlastite pomisli, tako da su ih oni smatrali za svoje i naučio sam cijeniti njegovo veliko znanje. Sada sam, međutim, čuo kako raspravlja s profesorom i morao sam sakriti smijeh, slušajući s kakvim se strastvenim žarom žali profesoru da nema izvora iz arhiva o nekom Hitleru.

Naglo sam pomislio da možda nije pravo da nepozvan slušam razgovore učenjaka i okrenuo sam se za Nilsom. On je uzdignute glave ukočeno stajao u dnu dvorane. Slijedio sam njegov pogled i opazio nejasan velik četverokut. Najprije sam pomislio da je to prozor. Ali to nije bio prozor.

Zaboravio sam na okolinu i pošao onamo kao da sam vidio prikazu. U dvorani su gorjele jedino male stolne lampe s reflektorima okrenutim dolje, tako da je na zidove padao samo odraz njihova svjetla. U tom polumraku vidio sam scenu, koja je u meni probudila jednu od najdavnijih uspomena iz djetinjstva. Jednom sam bio otkrio u nekoj bakinoj knjizi sliku koja me svojim zagonetnim sadržajem tako prenerazila i ujedno privukla da se nisam od nje mogao otkinuti. Baka mi je oduzela knjigu i rekla da barbarske okrutnosti nisu za djecu. I eto, poslije dvadeset godina stajao sam na palubi »Gee«, u dvorani historičara, pred tom istom slikom, ali velikom, u zlatnom okviru, pocrnjelom od starosti.

Stao sam kraj Nilsa. Kao da je dječak prestao disati Što je na njoj vidio?

Noć, tornjeve udaljenog grada, crno nebo bez zvijezda i na krvlju poškropljenoj zemlji dvije grupe ljudi razdijeljene svjetlom svjetiljke Jedni su, kao smeđa masa, sakupljeni u redu turali glave među ramena i pružali pred sebe niz dugih štapova ili cijevi. Njima nasuprot, između mračnih, zgurenih likova klečao je uspravno, raščupan muškarac sa široko raširenim nogama. U toj snažnoj kretnji ruku, u njegovom nadahnutom i strašnom licu bili su život i smrt tako izmiješani kao krv i zemlja pred njegovim nogama.

Položio sam Nilsu ruku na rame. Ni on, isto tako kao ni ja u djetinjstvu, nije ništa razumio i isto je tako drhtao.

Odjednom je cijela prostorija bljesnula u svjetlu. Jedan od historičara zapalio je gornju svjetiljku. Istovremeno smo čuli Ter Haarov glas:

– Zar to još nisi vidio, Nilse?

Dječakovo blijedo lice davalo je dovoljan odgovor.

– Što... znači ta slika? – zapitao je na kraju. – Što rade ovi ljudi s onima tamo?

Historičari su prešli k nama.

– To je slika iz prve polovice XIX stoljeća – rekao je jedan, a Moletić je dodao: – Predstavlja španjolske seljake koje je uhvatila četa vojnika.

– Ništa mu to neće objasniti – dodao sam.

– Ta slika...

– Čekaj! – prekinuo je zapovjedničkim tonom Ter Haar i obratio se dječaku glasom, kakvog još od njega nisam čuo:

– Sam reci, dječače! Odvažno! Što vidiš? Nils je šutio.

– Ne usuđuješ se? A ipak, reci! Reci, što ti se čini, što misliš, što osjećaš?

– Da oni njih...

– Reci!

– Ubijaju...

Kad je pala ta riječ, nastala je potpuna tišina. Zatim je Ter Haar pogledao na svoje kolege, a na licu mu se pokazao blijesak trijumfa.

– Čujete li? – rekao je. A zatim se obratio Nilsu:

– Prije tisuću godina živio je slikar imenom Francesco Goya. Zapamti to ime, jer on je bio jedan od onih koji ne umiru.

Vraćajući se te večeri od Ter Haara, zalutao sam u labirintu brodskih hodnika. Bio sam umoran od mnoštva dojmova i taj mi se dan činio dug, bez kraja. Napokon sam se našao na prostranoj galeriji uz vrt i sjeo na klupčicu. Stajala je uza zid, a za njegovim staklom tik pred mojim nogama, njihali su se tiho crni vrhovi smreka sa srebrnastim iglicama. Iznenada sam čuo poznati glas. Od lifta dolazila je Ana Ruys i smiješila mi se već izdaleka. Nagovorila me da idemo gledati videoplastičnu tragediju. Odvezli smo se u gledalište. Prikazivala se nečuveno dugačka drama u dva dijela. Sadržaj drame bila je historija istraživačke ekspedicije, koja se odigravala najprije na Saturnu, zatim na Jupiteru. Bilo je, istina, mnogo lijepih snimaka iz prirode, ostao mi je u pamćenju osobito jedan koji je prikazivao buru u amonijakovom oceanu – prava orgija jantarovih, smeđih i crnozlatnih boja. No kada sam izašao iz dvorane i protiv volje sam duboko odahnuo.

– Užasno! – rekla je Ana. – Uistinu mi se činilo da osjećam miris amonijaka, a kad je ta raketa upala u Saturnov prsten, zatvorila sam oči. Dosta mi je svih tih neobičnosti, odsada ću ići gledati samo slike sa Zemlje.

– Već sada? – zapitao sam sa smiješkom.

– Sada i uvijek! – odgovorila je i pogledala me vrlo ozbiljno. Kad se oprostila, ostao sam sâm na pustom hodniku. Neopazice sam došao do srebrnog zastora, koji je zatvarao ulaz na palubu.

Trenutak sam se predomišljao da li da odem spavati, ali sam se napokon ipak odlučio da će biti dobro da malo prošetam i pogledam zvijezde. Nešto se u meni bunilo protiv tog pogleda pa sam baš zato htio da se svladam, kako ne bih pomislio da ih se bojim. U galeriji je vladao mrak razdijeljen svjetlom, koje se svakih nekoliko trenutaka mijenjalo iz srebrnog u modrikasto – bit će da su se »televizorove oči« prestale vrtjeti. Išao sam s jednog kraja galerije na drugi i nisam nikoga sreo. Tome se nisam čudio, jer je ponoć već bila blizu. Tada sam opazio neku sjenu uza zid. Zastao sam. Iza mjesta na kojem se crn jela čovjekova pojava, pokazao se bijeli Mjesec i počeo se uspinjati. Čovječji se lik izrazito odbijao na raširenom štitu – noge, trup, a napokon glava, od koje su se vidjele tri četvrtine, ocrtala se crno na punom Mjesecu, kao da je okružena aureolom. Zatim se, zbog kretanja »Gee« Mjesec pomakao na više, bacajući snažni, sablasni sjaj na stranca. Bio je to Goobar. Gledao je u zvijezde.

GOST IZ SVEMIRA

Odletjeli smo nekoliko dana kasnije. Najprije je »Gea« još pet puta obletjela Zemlju. U tom su joj se vremenu priključili brojni veliki i mali brodovi, koji su je kao počasna eskorta trebali otpratiti sve do Marsove putanje, stazom dugom sedamdeset milijuna kilometara. Ovaj je dio puta, kao uostalom i cijeli prostor Sunčevog sustava, »Gea« prelazila relativno polako, jer nije mogla razviti brzinu zbog velike blizine mnogih planeta i drugih gravitacionih tjelesa.

Put nam je bio jednostavan. Morali smo mimoići na karti označene rojeve meteorita i asteroida te sfere kojima bez prekida lete teretne rakete bez ljudi, vozeći vodu na Mars. Preletjeli smo iznad njihove staze na visini od sedam tisuća kilometara tako da su se samo kroz teleskope okrenute na dolje mogla vidjeti ta sitna tijela kako živo cirkuliraju po putu označenom tu i tamo rasutim sjajnim plutačama.

U četvrtom satu leta prošli smo kraj Mjeseca. Pozdravili su nas opservatoriji na južnoj polukugli, koja je bila okrenuta prema nama, izbacujući u svemir nekoliko desetaka tisuća raznobojnih raketnih ognjeva. Bio je sjajan još neviđen vatromet. Još jedan sat kasnije, kad se srebrna polutka satelita počela pokrivati mrakom, vidjele su se u svemiru zmije i trake sjajnog fosfornog dima.

Ujutro su se naše pratilice rakete počele skupljati i zaokretali. U zvjezdanom su mraku neprestano blistali crveni, sjajni, dimni signali, koji su označili »otvorite put«. Rakete su se dizale u spiralama i skretale na stranu, a pred nama se čistio i praznio prostor, sve dok se u sedam sati na večer nije eter posljednji put napunio bukom zvukova. Radio-aparati su se gušili od prenošenja svih tih tisuća glasova, koji su se sada s nama opraštali, jer su se ljudi vraćali na Zemlju. »Gea« je počivala s iskopčanim motorima i plovila polako zahvaljujući samo privlačnoj snazi Sunca. Najednom su sa svih brodova udarili u mrak dugi snopovi svjetla iz reflektora i skupili se na srebrnom oklopu »Gee«, koja se obavila velikim oblakom rubinova sjaja, dok ljudima na palubi nije nestalo s pogleda cijelo nebo, a iz sapnica suknuo oganj, najprije iz pogonskih mlaznica, zatim iz onih prvoga, drugoga i napokon trećega reda, a »Gea« pojurila naprijed, ostavljajući sa sobom dugu traku plamenovih jezika koji su se lagano gasili.

»Gea« je povećavala brzinu. Sad smo letjeli 200 kilometara u sekundi i tako smo se kretali kroz prostor koji dijeli Mars od Jupitera. Ovaj golemi prostor s pravom je nazvan »grobljem raketa«, jer pamti vrlo mnogo katastrofa. Tu se vrte milijuni hrapavih, željezno-kremenih krhotina, ostataka planete, koja je nekada ovdje kružila, neoprezno se približila Jupiteru i bila smrskana kobnom snagom.

Ter Akonijan pozvao me na razgovor jer je sad imao manje posla. Shvatio sam da želi upoznati jednoga od liječnika kojemu je povjerena briga za zdravlje posade. Pošao sam k njemu ravno iz ambulante.

Ter Akonijan je na mene čekao u praznoj sobi, određenoj za sjednice. Na zidovima su se gonile jesenje boje u svim tonovima uvelosti, pa je i zrak bio kao prenapojen jesenskom atmosferom, nastalom pod utjecajem svih tih odbljesaka, zlatne bronce, grimiza koji je prelazio u žuto i jasno crvenilo.

U četiri ugla sobe otvarale su se visoke udubine. Tamo su stajali vitki automati. U njihovoj napola prozirnoj nutrini pulsirale se varnice električne cirkulacije tako polagano i dostojanstveno, kao da su to anđeli od kristala i berila⁴ razmišljali o vlastitim sudbinama, pa se gost morao i nehotice nasmiješiti, kad su te svečane mašine napuštale svoja mjesta da posluže kavu. Na srednjem je zidu bio veliki crni sat. Umjesto brojeva na njegovoj su se ploči blistali srebrni znaci zodijaka.

Kad sam ušao, prvi astrogator bio je nagnut nad kartom neba. Za njegovim naslonjačem stajalo je deset poprsja slavnih kozmonauta prošlosti. Odmah sam prepoznao lice, koja su mi bila znana još iz škole.

– Kako ti se sviđa ovdje? – upitao me Ter Akonijan kad sam sjeo.

– Sviđa mi se, ali ipak ja tu ne bih htio stanovati – rekao sam.

Nasmiješio se.

– Sirota Nonna, kad bi ona to čula! – i dodao je:

– Ni ja tu ne stanujem. To je službena soba. Radim ondje. – pokazao je vrata sa strane.

Okrenuo sam se na tu stranu i još jednom pogledao na red kamenih likova. Udarila mi u oči jedna crta, koja je bila svima zajednička. Oči tih glava iako su bile na svjetlu, kao da su gledale u mrak, kao da za njih nisu postojali zidovi te sobe i broda.

– Mislim da se ovdje nikad ne osjećaš osamljen? Potvrdio je glavom, ustao i pošao do najbližeg poprsja.

– To je Uldar Tog, onaj koji se prvi iskrcao na Saturnu, zar ne? – upitao sam.

– Da. Sin dvadeset trećeg stoljeća, graditelj i upravljač raketa. Poznaješ li njegovu povijest?

– Ne sjećam se tačno. Mislim da se nije vratio s posljednjeg putovanja.

– Nije. Bio je već jako star, za ono vrijeme. Bilo mu je devedeset osam godina. Umro je kod kormilara, kao da je tu zaspao. Nije htio ležati u zemlji. Pokopali su ga u prostoru. Još uvijek negdje kruži raketni čamac u koji su zatvorili njegovo tijelo...

Čudno me se dojmio izraz Ter Akonijana: »u prostoru«. Da, zaista tako su veliku prazninu među planetima zvali prvi njeni osvajači.

– Kad čovjek pomisli da sada kroz isti »prostor« dolazimo poznatima u televizitu...

– Dosad još da, ali se već počinje osjećati zakašnjavanje veze zbog velike daljine. Jesi li opazio promjene?

– Da, jučer sam vidio oca. Sjedili smo jedan drugom sučelice, kao sada ja s tobom. Šutio sam, jer je tako osjećaj da smo jedan drugome blizu snažniji.

Astrogator je pogledao na kartu neba.

– U ovom času zakašnjavanje radio-valova iznosi oko devet minuta – rekao je. – Zaista je teško razgovarati s takvim razmacima, koji se još neprekidno povećavaju. Skoro će biti sati, a onda dani.

– Da, to je početak naše osamljenosti.

– Ipak nas je previše da bi se baš moglo govoriti o osamljenosti – odgovorio je živo astrogator. – Još nikada nije bilo tako brojne ekspedicije u svemiru.

– A tko je prvi predložio tu zamisao?

– Ne zna se. Sama zamisao je stara. Javljala se, nestajala, zaboravljala, opet se vraćala. Govorilo se o njoj još u vrijeme kad još nije bilo tehnički moguće da se ostvari, ali i poslije, kad je to već postajalo moguće, ostala je dugo u sferi maštanja. Prvi je Bardera izradio precizne planove prije nekih sto i četrdeset godina. Mnogi su se protivili. No on je govorio: »To je teška stvar, neobično teška i zato je treba pokušati«.

Kad je astrogator ušutio, rekao sam:

– Slušaj, hoću da ti postavim pitanje, možda je suviše smjelo: da li bi ti pošao na to putovanje kad bi znao da se više nećeš vratiti?

– Da li ja ili brod? – odgovorio je tako brzo da se nisam odmah snašao i nisam mogao odmah odgovoriti:

– Svi mi – rekao sam poslije duže stanke.

– Naravno da onda ne bih pošao. Ali kako bih mogao biti siguran da ćemo propasti?

– Ne znam, nisam o tome razmišljao. Ta je situacija samo plod moje mašte.

– Mašta mora biti povezana sa stvarnošću. Rizik može biti vrlo velik, ali već sama činjenica da on postoji, pruža i mogućnost uspjeha.

– Pa dobro! Kada bi šansa povratka iznosila jedan prema tisuću?

– U tome bih slučaju išao!

– Zašto? Jesam li možda nametljiv?

– Nisi nametljiv, nego radoznao, a to je nešto sasvim drugo. Dat ću ti dva odgovora. Kad čovjek stupa u novo područje života, susreće tamo otpor iz nepoznatih uzroka. Ta je pojava stara kao i svijet.

– Teško je bilo neandertalcu, prvom stvaraocu oruđa, iskresati sulicu iz kremena, no u ponovljenim pokušajima čovjek savladava materiju. Ovaj otpor oblikuje njegove slijedeće pokušaje a njega samog dvostruko obogaćuje. Daje mu novo znanje o osobinama materijala i određenu količinu novih doživljaja. To je dugačak i zakučast proces. U sukobu s nepoznatim mogu prvi pokušaji ispasti potpuno negativno, ne donijeti ništa – u značenju rezultata kojim se možemo odmah koristiti. Ali oni su ipak bezuvjetno potrebni, kako se to vidi po historijskim činjenicama. Bez prvih pokušaja kresanja iskre ne bi bilo vatre. Bez prvih raketa, koje su smrskali meteori, ne bi bilo ljudske vlasti nad svemirom. To je opravdanje rizika, to je njegova društvena važnost. Pređimo sada na našu ekspediciju. Izrazito smo izjavili u našem natječaju za posadu da će teškoće biti velike i da postoji mogućnost katastrofe za vrijeme tako dugog putovanja.

– Ti se uostalom sjećaš da tekst natječaja nije bio ni malo privlačan, zar ne? Zatim su ograničenja i zahtjevi stavljeni kandidatima bili vrlo veliki. Primalo se samo određene kategorije zvanja, trebalo je znati bar tri struke... i tako dalje, a usprkos svemu tome javilo se – petnaest milijuna. Vrijedno je dakle zapamtiti da na Zemlji živi još petnaest milijuna ljudi koji će preuzeti zadatak i izvršiti ga, ako mi ne uspijemo. Jesam li zadovoljio tvoju radoznalost?

– Nisi. Reci mi zašto si ti pošao na to putovanje?

– Bojim se da si to loše izveo – nasmiješio se astrogator. – Fizičar bi zacijelo rekao: »Zato što hoću da upoznam atomsku reakciju stranih sunaca«. Planetolog bi rekao: »Želim ispitati strukturu planeta van Sunčevog sistema.« Astrobiolog bi rekao: »Tražim pojave organskog života u kozmosu«. »Ah ja... ja ti ne mogu dati takav odgovor...

– Kako? Zar ne znaš zašto?

– Ah ne! Znam i reći ću, iako te to neće zadovoljiti. Jednostavno zato što ima zvijezda.

Astrogator je ustao.

– Nemaš li želju, doktore, da malo prošetamo. Oprosti, pitam te tako iznenada, ali već dvadeset sati nisam vidio ni komadić živog zelenila.

– Možda voliš ići sam?

– Nipošto? Ako još imaš vremena...

Odvezli smo se liftom na donji kat. U vrtu je bila plavkasta večer. Na najvećem travnjaku igralo se mnogo djece. Držali su se za ruke i pjevali u zboru. Odjednom se jedno dijete istrgnulo iz ruku drugih i poletjelo k nama kao kuglica. Bio je to petogodišnji dječak. Vrištao je od radosti i ogrlio koljena mog druga.

– To je moj najmlađi – rekao je Ter Akonijan i podigao malog da ga malo pronjiše, ali je opazio, Uteneuta koji je prolazio, zadržao ga i predao mi dijete, a sam je pošao prema inženjeru. Njihao sam maloga što sam bolje mogao, ali je on bio nezadovoljan sa mnom i odlučno tražio da ga opet spustim na »zemlju«.

– Mogu te spustiti na travu, ali ne na zemlju, jer mi više nismo na Zemlji. Znaš li to?

Spustio sam ga da može otići, ali sam – čini mi se – dirnuo njegov ponos. Ostao je. Jedan čas je vrtio petom po pijesku i rekao:

– Znam to i sam. Ja sam to samo tako rekao. Mi letimo na »Gei«.

– A tako, a znaš li kamo letimo?

– Znam. Na neku zvijezdu!

Kakav je to bio razgovor! Nisam se mogao uzdržati da ne postavim i posljednje pitanje:

– A možda ti znaš i gdje je ta zvijezda?

– Znam.

– Gdje?

– Ondje, gdje ću ja već biti velik!

Kad je tako sve rekao što je trebalo reći o toj stvari, dječak se okrenuo i pojurio prema djeci, koja su pjevala u zboru.

»Kukavica kuka, kukavica kuka,

Za vodom...

Za vodom...«

Dok sam to slušao čekajući da Ter Akonijan završi razgovor s Uteneutom, sjetio sam se da na »Gei« uopće nema ptica. Kad smo se poslije šetnje opraštali kod lifta, upitao sam astrologa:

– No brodu ima mnogo djece. Čudim se tome. Zar se nisi predomišljao da li da povedeš svoju sa sobom?

Zapitao sam ovo impulzivno i odmah požalio što sam to učinio.

Ter Akonijan se uozbiljio. Ispustio je moju ruku i rekao:

– Stariji dječaci su sami htjeli. A ovaj najmlađi... zaista, predomišljao sam se... No ipak sam pomislio: Sad ne može sam odlučivati. Oduzimam mu sretnu zemaljsku mladost. Opasno je... da, ali... ali kako bih mu mogao pogledati u oči, kad se vratim?

Noć, idući dan, druga noć i drugi dan prošli su bez ikakvih događaja. Brod je povećavao brzinu i jurio na uzdama radarovih zraka. Lovio je pažljivo sve odjeke u školjci reflektora koji su ga upozoravali na opasnost sudara. Astrogatori su izveli brod iz ravnine putanja, jer tamo ima – kako je poznato – najviše meteora. »Gea« još nije ležala u pravom zvjezdanom kursu. Let do Jupitera bio nam je posljednji pokus prije no što ćemo se otisnuti.

Trebalo je ispitati djelovanje svih uređaja u snažnom polju gravitacije najvećeg Sunčevog planeta. Zato smo prolazili kraj njega relativno blizu. Bilo je ujutro trideset devetog dana našeg putovanja. Bilo nas je mnogo na vidikovcu palube. Gledali smo planet koji nam se približavao. Vidjela su se već četiri od njegovih dvanaest mjeseci. Najbliži je kretao se kao jasna živa zvijezda, bacajući svoju sjenu na golemu, tamnim prugama ispresijecanu ispupčenost planeta. Pred našim je očima izlazila sjeverna polukugla s Crvenom Mrljom uz ekvator, kako su je nazivali sredovječni astronomi, ili prema novoj nomenklaturi s letećim kontinentom Gondvana. Kroz gustu je atmosferu provirivao njen hrapavi oblik zamazan dimovima, i zalijevan valovima metana i amonijaka. Zvjezdana galerija, inače mračna, bila je sad čudno osvijetljena svjetlošću Jupiterova štita, koja je dolazila odozdo. Jupiter se u svojim golemim dimenzijama protezao daleko ispod broda kao grozna, riđožuta čaša s uvis savijenim rubovima, koja je kipjela plinovima i bila prepuna tajfunskog vrtloga.

Iz drugog mjeseca, Evrope, koji je sjao visoko nad nama, izlazili su neki redovi kuglica i spuštali se prema centralnom dijelu planeta. Bili su to automatski raketori koji su vršili ispitivanja na letećem kontinentu Gondvani.

Dalekozorima se moglo vidjeti kako su jedan za drugim ronili u ocean oblaka i koji čas još bili vidljivi kao crne tačkice u žutim parama, a zatim su nestajali. Njihov posao nadzire i prati šaka ljudi zatvorenim u tlačnim komorama na Ganimedu. Ljudska noga još nije dotakla površinu Jupitera, jer njegov plinski ovoj pritište na svome dnu tlakom od milijun atmosfera, kome se ne može oduprijeti nijedan skafander.

»Gea« je manevrirala nad Jupiterom nekoliko sati. Palube su se polako praznile. I ja, već zamoren dugim boravkom na vidikovcu, pošao sam u dvoranu za odmor, udaljenu nekoliko desetaka koraka od zvjezdane palube. Tu su dvoranu zvali »baroknom« zbog velike, upravo barbarske raskoši.

Kako tvrde historičari, cijela je ova dvorana vjerna kopija jedne sale iz palače nekog barbarskog samovladara.

Neko vrijeme mi se činilo da tu nema nikoga, ali je ipak neki čovjek stajao pred grupom mramornih drevnih bogova. Ruke je držao straga, a po uskoj glavi i klopavim ušima prepoznao sam Moletića. Iza postolja kipa izašao je Nils Yrjöla, s nosom u džepnom prijemniku. Tako se začitao da se sudario s historičarom.

Kad sam pošao prema njima, čuo sam posljednje dječakove riječi:

– To je jako zanimljiv roman, ali neka je mjesta teško razumjeti. Pa i prijevod je slab, ima čak i grešaka.

– Što ne kažeš? Čudi me to – rekao je historičar.

– Da, evo na primjer ovo – pokazao je Nils: »Srce mu se stislo od tuge, što je izgubio oruđe.«

– Kakvu ti tu grešku vidiš?

– Kako to? Pa tuga se može osjetiti samo za živim predmetima. Tugovati se može samo za živim bićima, a ne za stvarima...

– Danas je to tako, dragi moj dječače – rekao je Moletić – ali je nekad bilo drukčije. Izraz »tuga za stvarima« ranjava tvoje uho, jer nisi na to naučen, budući da su okolnosti koje su povezivale te dvije riječi prestale postojati već prije mnogo stoljeća.

– A ja sam mislio da je to greška – začudio se Nils. U otvorenim se vratima pojavilo nekoliko ljudi. Prišli su nam i slušali razgovor.

– A ovdje opet – produžio je Nils zadovoljan da je sreo nekoga tko će mu rastumačiti nerazumljiva mjesta »mudar i radoznao čovjek počinje da mašta o tom, kako bi to bilo krasno kad bi svako mogao imati svoj vlastiti avion i odmah sam dodaje: »No, to je samo bajka«.

– Pa da. Priča se događa u srednjem vijeku. Reći da bi svaki čovjek mogao imati svoj vlastiti avion, zvučilo je tada kao rečenica iz bajke.

– Ali, to je neko glupo maštanje. Ne radi se o tom da to danas zvuči kao rečenica iz bajke, kad i tako nitko nema vlastiti avion.

– Naravno da nema, jer to nije nikom potrebno.

– Počekaj te... – zamislio se Nils. – A zašto zapravo danas nitko nema vlastiti avion?

– Objasnit ću ti. To što je govorio junak ovog romana, nije baš tako besmisleno. U davnim vremenima, u barbarskoj epohi, postojala je individualna svojina sredstava proizvodnje, isto tako i proizvedenih dobara. Zatim, na nižoj etapi komunizma postala su proizvodna sredstva društvenom svojinom, ali potrošnja robe i dalje je bila individualna, što znači da je svaki čovjek mogao imati svoj vlastiti avion – o čemu je sanjario junak ove knjige. No, društveni razvoj nije zastao, kad se taj san ispunio, nego je i dalje napredovao, a mi danas živimo u vrijeme kad nestaje individualne svojine potrošnih dobara. A zašto se to događa. Slijedi to iz sve savršenijeg ostvarivanja principa »svakome prema njegovim potrebama«, Čemu služi avion? Da te prenosi s mjesta na mjesto. Pozoveš ga, letiš i kad si odletio kud si htio, nije ti više stalo do njega, zar ne? A kad bi ti imao svoj vlastiti avion? Gdje ćeš ga smjestiti? U kuću? A kad poletiš raketom na drugu polukuglu, nećeš ga valjda uzeti sa sobom. Transport bi bio nepriličan. Bolje bi bilo imati tamo na cilju svoga puta drugi avion. Kad bi htio postupiti konzekventno, trebao bi postaviti svoje avione na svim raketnim stanicama Zemlje, jer ćeš možda jednom i tamo poći, a što ćeš tada učiniti bez aviona? Konačno, kad bi svaki od nas tako postupio, bila bi cijela Zemlja pokrivena tisućama mašina koje bi čekale da li će možda koji posao dovesti njihove vlasnike na tu stranu. Kakva bi to bila neudobnost i kakvo traćenje dobara. Pa i tako ne bi smjestio svoje avione na sva mjesta Zemlje. Kako smo se mi suprotno tome odrekli »privilegija« svojine, imaš danas na Zemlji u svakom času vozilo koje ti najviše treba.

– Razumijem – rekao je Nils – mi smo pošli dalje od maštanja davnih naroda... ali i danas bi se moglo imati svoj vlastiti avion, zar ne?

– Naravno da bi se moglo. Ali se naš odnos prema tom problemu tako promijenio da bi svako smatrao takvu »svojinu« za brigu, a ne za »ispunjenu želju«.

U tom času je strop crveno zaplamtio a cijeli brod je slabo, ali osjetno zadrhtao. Začuo se kao neki gluhi metalni jauk. Zatim je nastala tišina u kojoj su se oglasili metalni zvučnici.

– Pažnja! Pripremite se! Uzbuna prvog stupnja. Svi gravitacioni uređaji – stop! Pažnja, pripremite se na nestanak gravitacije.

Osjetio sam da postajem sve lakši. »Gea« je kočila kružne kretnje. Još časak i dvorana se napunila ljudima koji su slobodno letjeli. Naslonjači, nekoliko stolova, sve što nije bilo pričvršćeno za pod, sve je to bez težine plovilo po zraku. Tik pred mojim očima klizilo je, s izrazom okamenjenog čuđenja, veliko mramorno lice jednog od kipa. Dotakao sam prstom strop. Trajalo je to možda dvadeset sekundi, zatim se opet začuo glas:

– Pažnja! Alarm prvog stupnja završen. Gravitacioni uređaji u pogon! Pažnja! Čekajte daljna naređenja.

Pali smo na pod kao baloni iz kojih je ispušten plin. Svatko, tko je dotakao nogama pod, uhvatio se nekog bliskog predmeta da održi ravnotežu. Svi smo zatim potrčali na Zvjezdanu palubu.

Prugasta golema Jupiterova masa bacala je na nas sjaj poput mutnog jantara. Straga, možda nekoliko, možda oko dvadeset kilometara iza »Gee« visio je u svemiru nepokretan, sjajan, plinski oblak, koji se vrlo polako rastezao kao zvijezda za vrijeme eksplozije. U apsolutnoj tišini u kojoj se čulo samo naše ubrzano disanje, oživjeli su kratki isprekidani glasovi zvončića za vezu, zatim su nekoliko puta brzo zaškripali liftovi. Napokon je raketa stala i okrenuvši sapnice ravno prema Jupiteru, udarila dva puta kratkim plamenom prema njemu. Zatim je na palubama odjeknulo daleko prigušeno zviždanje – to su bili pušteni u pogon statični radio-odašiljači. Brod se lako nagnuo i visio ukoso nad golemim planetom koji se protezao na sve strane. Opet su zviždali liftovi, nitko se od nas nije usudio povezati s kormilarnicom da ne bi smetali astrogatorima.

Poslije po prilici pet minuta sve se umirilo, pa smo upravo htjeli potrčati da najbližeg telefona, kad su se ponovo javili zvučnici:

– Pažnja! Specijalan poziv. Svi liječnici na svoja mjesta! – Požurio sam k liftu. Ponio me dolje. Dok sam trčao u operacionu salu, došla mi je u susret Ana Ruys.

– Što se dogodilo? – zapitao sam.

– Nesretan slučaj! Nije vrijeme da ti objašnjavam. Idi dolje u tlačnu komoru, odmah ću doći!

Spuštao sam se dolje, ne znajući zašto. Lift je stajao na pretposljednjem katu, vrata su se rastvorila, ušli su Ter Akonijan i Yrjöla.

– Što se dogodilo? – obratio sam se njima kad je lift opet počeo silaziti.

Kako sam saznao od inženjera, želeći da nas pozdravi, neki je čovjek ujutro poletio s Ganimeda, Jupiterovog mjeseca, pokraj kojeg smo letjeli u udaljenosti od jedva osamdeset tisuća kilometara. Bio je to vjerojatno student kozmodromije, koji je bio na jednogodišnjoj praksi na astronautičkoj stanici Jupiterova satelita. Tamo žive zajednice od nekoliko osoba, koje se svake godine izmjenjuju, povezane su sa Zemljom samo vezama preko radia i žive potpuno izolirano od svijeta.

Pilot koji je poletio u jednoosobnoj raketi, morao je već odavno znati za »Gein« let i nestrpljivo je očekivao njen dolazak.

Kao što to često čine mladi zanesenjaci, isključio je automatske osigurače kormila na svom brodiću da bi mogao nama u čast izvesti nekoliko vratolomija. Nekako je izveo dvostruki luping oko »Gee«, koja mu je odgovarala signalima da ga upozori na opasnost, a kad to nije uspjelo, okružila se crvenim dimnim oblakom. Kad i time nije imala uspjeha, povećala je brzinu. Manevre s »Geom« izvodili su automati, jer u kormilarnici nije bio nitko od astrogatora. Mahniti pilot je omalovažio opomene i vadeći da će mu »Gea« pobjeći, pojurio je za njom da je stigne.

Iz svoje rakete istisnuo je svu snagu pa, približujući se našem boku sa strane Jupitera, nije pomislio na njegovu privlačnu snagu, stoga je brodić oštro skrenuo i zanjihao se, a pilot je izgubio orijentaciju i želeći ispraviti let, jurnuo punom brzinom ravno u »Gein« bok. Bilo je prekasno da se manevriranjem izbjegne sudar. Kad se udaljenost svela na nekoliko stotina metara, uključili su se automati radio-odašiljača pa je u brodić udarilo snažno zračenje, koje ga je zakočilo. Ostao je bespomoćan i nepokretan u svemiru. Možda bi pao i na Jupitera, kad mi ne bismo i dalje manevrirali.

»Gea« je stala i magnetskim poljem usisala nesretni brodić u svoju unutrašnjost. Sve što su automati uradili bilo je bezuvjetno potrebno. Da brodić nije bio pogođen nabojem zraka i odbačen, došlo bi do sudara s tragičnim posljedicama. Bila je to pak raketa težine jedanaest tona, koja nam se približavala brzinom od sedamnaest kilometara u sekundi. Imala bi dovoljno energije da probije obrambene oklope i probuši brodski trup.

Stigli smo i ušli u tlačnu komoru. Pod nagim metalnim rebrima koja su otkrivala taj dio učvršćene brodske konstrukcije, na platformi kraj zida ležala je kao riba izbačena na obalu, uska, duga raketa smeđocrna od čađi. Pod utjecajem pramenog udarca promijenila se njena površina u hrapavu kao šljunkom pokrivenu ljusku. Nismo mogli otvoriti spuštene ploče ulaznih otvora. Automati su počeli oprezno piliti otvor nad sjedištem pilota. Kad smo ušli u komoru taj posao je već bio pri kraju. Dio oklopa oprezno je podignut i kroz otvor je izvučeno tijelo zatvoreno u hermetičkom omotaču. Ovaj omotač od debele, tamne elastične mase posjeduje aparature za upravljanje i radar, kao i oklop što čuva glavu i prsa pilota. Zato smo počeli da ga razrezujemo straga. U široko rastvorenim vratima ubrzanog osvijetljenog lifta čekala je nosiljka.

Netko mi je sa strane dodavao instrumente za rezanje. Što sam dublje otvarao slojeve omotača, to sam opreznije radio. Napokon se čulo tiho zviždanje zraka, koji je izlazio, jer je u unutrašnjosti vladao veći tlak. Još jedan rez i u prorezu se pokazao pilotov kombinezon. Bilo je to nešto nalik na gumenu vreću, gusto opasanu metalnim spiralama, koje podržavaju meko tkivo kod jakog trzaja ih kočenja rakete.

Do prsiju i trbuha pilota dopiru cijevi koje se šire kao lijevak. U njima kruži plin pod tlakom, koji je ovisan o ubrzanju za vrijeme leta. Nekoliko ljudi mi je pomoglo da prenesem tijelo u kombinezonu na nosiljku. Staklena su se vrata zatvorila, lift je blagim pokretom poletio gore. U dvorani za operacije gorjela su sva svjetla. Ana mi je pošla u susret. Kad se nosiljka dovezla do zagrijane metalne ploče, ušao je netko iz druge dvorane: bio je to prvi kirurg Schrey. Htio sam mu ustupiti mjesto, ali je on brzo rekao: »Ne, ne, samo vi radite«, i povukao se.

Nisko sagnut, sad sam škarama rezao vanjski i unutarnja sloj kombinezona. Prorezivani ovoji tvrdih spirala pucali su pod jakim oštricama. Ana je stajala do mene. Odjednom su se pokazale gole, bijele pilotove noge. Škare su brzo presjekle do kraja. Pred nama je ležao gol, onesviješten čovjek.

Schrey se sada približio ploči. Nekoliko dugih sekunda šuteći smo gledah čovjeka koji je bez svijesti ležao pred nama.

Bio je to mlad, možda dvadesetgodišnji čovjek bujne svijetle, sad okrvavljene kose. Raširene su ruke nemoćno visjele s ploče, lice je bilo sivo, bez kapi krvi, a u jamicama iznad ključne kosti, bijele poput, alabastra, kucalo je bilo gotovo nevidljivo.

S beskrajnom opreznošću, Schrey je prislonio otvor elektrofonendoskopa na srce, zatim je odozgo povukao pomične ekrane i ugasio sva svjetla. U mraku su se pojavile zelenkaste površine rendgenskih ekrana. Nagnuli smo se nad njih. Svi zglobovi, sve kosti, ruke i noge bili su čitavi. Schrey je isključio rendgen i odgurnuo ekrane koji su se bešumno podigli do stropa. Sa strane se približila kaciga elektroencefalografa⁵, rasklopljena kao dvije polovice orahove ljuske i lagano se navukla na glavu onesviještena čovjeka. Začuo se zvuk struje u pojačalu. Schrey je pregledavao mozak. Odjednom je rekao:

– Pojačati rad srca!

Dao sam znak. S dvije strane približile su se srebrne ručice sa štrcaljkama spremnim za injekciju. Igle su se zabole u bijelu kožu nadlaktice. Tekućina je brzo istisnuta iz staklenih valjaka.

– Krvi? – upitala je Ana.

– Ne.

Transfuzija krvi nije se mogla obaviti. Kad je pilot padao naglavce, zajedno s raketom zakočila se i njegova utroba, pa je sva krv nastojala da se slije u grudni koš, tekući dalje po zakonu ustrajnosti. Uređaji za amortizaciju mogli su ga samo djelomično od toga očuvati. Izvršili su nagli pritisak na prsa i kao da su mu omotali vrat, ali su bili bespomoćni prema strašnom porastu tlaka u lubanji. Bojali smo se da će biti mnogo rasprsnutih krvnih sudova i krvarenja u mozgu. Kroz onesviješteno su tijelo svakih nekoliko sekunda prolazili slabi drhtaji. Pomislio sam da počinju grčevi; dakle je teško povrijeđena moždana kora. Činilo se da je slučaj beznadan.

Schrey se nisko sagnuo nad ekranom encefaloskopa. Po drhtavim krivuljama struje, jedino on je vidio šta se događa u bolesnikovom mozgu. Ana i ja smo mogli samo čekati, gledajući u njegovo lice. Uzalud sam pokušavao nešto iz njega pročitati. U tom času duboke šutnje, kad sam svu svoju pažnju skoncentrirao na lice starog kirurga, opazio sam prvi put, sav začuđen, da je lice lijepo.

– One na tjemenu su najgore... – rekao je i zažmirio kao da ga je svjetlo zabliještilo.

Šutjeli smo. Bilo je već od početka vjerojatno da će biti tako kako je on sada rekao, no kao uvijek – kao u svakom slučaju koji prelazi naše snage – ipak smo zavaravali.

Čekao sam Schreyjevu odluku.

– Ako preživi ili će izgubiti pamćenje ili će postati epileptičar – rekao je. – Jeste li sve pripremili?

– Da – odgovorili smo Ana i ja u isti tren.

– Počinjemo.

Dok se ploča s tijelom približavala operacionom stolu, dodao je Schrey tiho, kao da govori sam sebi:

– Ili je jedno ili drugo...

Rasklopilo se stakleno zvono koje je pokrivalo operacioni stol. Meke ruke automata prenijele su tijelo na snježnobijelu ploču, koja je bila tačno istog oblika kao i tijelo. Injekcije nisu mnogo pomogle, jer je koža onesviještenog bila samo malo više žućkasta, ali ne tamnije od porcelanskih rubova stola.

Stakleni su se dijelovi zvona opet hermetički zatvorili, a ujedno su zadrhtale i kazaljke na aparaturi za narkozu. U cijevima je tiho suknuo kisik pod tlakom. Sada je pilot ležao na stolu pod staklenom kupolom. Mekani hvatači držali su mu čvrsto ruke i noge da se ne pokrenu. Stol se spuštao, klizio je manevrirajući sve dok nije glavica s kirurškim instrumentima visila nad glavom bolesnika. U međuvremenu se zvono iznutra zagrijalo. Opet su se približile ručice s iglama za injekciju, a sa strane se pojavio aparat za transfuziju krvi jezičkom oštrim poput malog zmijina zuba spremna da se u svakom trenutku upije u žile pacijenta.

Schrey je pošao za pregradu od safirne mase. Tamo je stajala aparatura za dirigiranje operacionim stolom. Sjeo je pred ekran na kojem se vidjela pilotova glava.

Liječnik je turio ruke do lakata u crvene gumene manžete. Unutra su se nalazile metalne hvataljke, kojima je pokretao, a u vezi s tim pokretima pružali su se iz instrumentarija po redu potrebni instrumenti kao iz klupka skvrčenih pandža nad glavom bolesnika.

Bez Schreyjevog poziva približio sam se pultu s lijeve strane da bih mogao nadzirati rad srca i disanje pacijenta. Ana je preuzela zadatak da dodaje organizmu potrebnu krv.

U dvorani, odijeljenoj od nas plavkastom pločom, bilo je svjetlo, vruće i tiho. Od vremena do vremena čulo se zveckanje oštrica instrumenata koji su se opet vraćali ili se čuo lak šum kad su se na arterijama zatvarale hvataljke da spriječe krvarenje.

U dnu ekrana vidjela se ogoljena lubanja. Svrdla su trepanirala kost i kružno se pomicala ostavljajući za sobom krvave strugotine. Zatim su se približili elevatori i uvukli se tupim oštricama pod izrezani dio lubanje, koji se s tihim siktanjem podigao kao poklopac. Netom izrezana kost bila je uzdignuta, a iz unutrašnjosti lubanje iskliznula je sivocrvena masa mozga koja se sve jače nadimala potiskivana tlakom nevidljivih krvarenja. Razgranjene u tvrdoj opni lijeno su kucale velike arterije. Schrey je promijenio skalu povećanja na ekranu. Sad se u njemu više nije vidjela cijela lubanja pacijenta nego samo jako povećano operaciono polje, obrubljeno spužvastim trakama za upijanje krvi. Blistav nož, tanak kao srebrna nit spuštao se okomito prema mozgu i činilo se da ga je neizrecivo nježno dotakao. Opna je odmah pukla i razderala se. Iz unutrašnjosti je pljusnuo val krvi izbacujući krvne ugruške. Štrcaljke s fiziološkom otopinom ispirale su operaciono polje uskim mlazovima, a krv je neprestano tekla dok su se komprese automatski mijenjale. Schrey se sav zgrbio, a njegove ruke, duboko zavučene u gumene manžete, nisu se ni vidjele, samo se po trzanju ramena moglo slutiti kako brzo i ogorčeno rade.

Približio je lice još bliže ekranu. Odjednom se začuo visok glas automata, koji je pazio na krvotok. Glas se ponovio a ujedno se operaciono polje počelo čistiti. Schrey nije spustio oka s ekrana. Samo je zavikao:

– Umjetno srce!

Sada sam tek po jedva razumljivim riječima, izgovorenim, hrapavim, prigušenim glasom, shvatio kako je velik njegov napor.

Pokrenuo sam kontrolnu ploču na Aninu stranu, tako da je sad ona morala nadzirati sve aparate i brzo sam sjeo kraj pulta. Tu se otvarao drugi ekran koji je pokazivao pacijentova prsa. Stavio sam noževe u pokret. Odmah su zasjekli u kožu. Kopče su hvatale krvne sudove koji gotovo i nisu više krvarili. Tlak je naglo padao; automat je tulio sve nižim glasom. To više nisu bili isprekidani zvuci, nego dugi, sve dublji, žalosni tonovi. Nije to više bio operativni šok, nego agonija. Pacijent je umirao. Osjećao sam da mi se lice koči. Radio sam, što sam brže mogao. Uto se začuo prodoran oštar zvuk, a na našim su ekranima krvavim blijeskom zaplamtjeli rubovi u znak da pilotovo srce prestaje raditi. Još jedan otkucaj – svršeno je. Iscrpljeno, omlohavilo je i prestalo kucati.

– Umjetno srce!!! – žestoko je viknuo Schrey hrapavim glasom. Stiskao sam zube, zadržao dah i rezao slojeve. Rebra su pucala pod rezom škara, napokon se pokazao tamni otvor. Cijevi aparature za transfuziju spremno su se uvukle u tamu koju sam rastjerao s pomoću svjetla usmjerenog s obje strane. Hvatači su obujmili luk aorte, prerezana je glavna arterija vakuumom pripijena uz cijevi. Naglo sam uključio krvotok, čulo se sve brže sisanje kružne crpke, tlak je rastao. Konzervirana krv tekla je u dubinu mrtvog tijela.

Sad sam prerezao dušnik i u nj uveo cijev s kisikom. Svi satovi nad ekranom pulsirali su sve jačim ritmom. Umjetno srce i umjetna pluća počeli su raditi. Više ništa nisam mogao učiniti. Užarenih očiju gledao sam kako sred sivih pluća visi, kao napola odrezan plod, mrtvo srce pilota. Prošla je jedna minuta, druga – srce se nije micalo.

Umjetno utisnuta krv teškom je mukom prodirala u tijelo koje se već hladilo. Uzalud su radili grijači, uzalud tekle struje otopine heparina. Schrey je i dalje radio, operirao je truplo, koje je ležalo na koso nagnutom stolu, bijelo kao mramor.

– Pojačati tlak! – hripao je Schrey kao da je izgubio glas.

Trenutak sam gledao u njega. Sa čela su mu padale graške znoja, a ručica brisača neprestano se pomicala tamo-amo i sušila debele kaplje velike kao suze koje su mu zalijevale oči. Usta su mu se skupila u crtu oštru kao nož i ukočila se u bolnom grču. Povećao sam tlak krvi.

Aparati su sve jače kucali. Bila je četvrta, pa peta minuta poslije smrti.

– Adrenalin!

Igle su zablistale na svjetlu, nagnule se, injekcija je ušla ravno u srce. Naglo se ta pepeljasto siva gruda mesa uvinula i zatreptala.

– Fibrilacija – kriknuo sam.

– Elektrošok! – odgovorio je Schrey kao jeka.

Znao sam i sam da je to još jedini pokušaj spasa. Srce, udareno strujom iz platinskih elektroda sada je zadrhtalo, stalo, i naglo, bez ikakva prijelaza, počelo ritmički kucati.

– Tako nastavite! – rekao je Schrey dubokim, gluhim glasom.

Signal agonije, koji je do tog časa neprekidno hučao, počeo se odazivati sve slabije i slabije. Tek sada sam ga ponovo čuo. Nagnuo sam se u stranu da bih mogao pogledati na Schreyjev ekran.

Unutrašnjost lubanje bila je neka krvava tekuća masa s ugrušcima krvi, a mlazovi bezbojnih otopina neumorno su je ispirali. Instrumenti su se pružali i opet povlačili, nastojeći da uvuku komadiće mozga, ali je to bilo nemoguće, jer je nabreknuto tkivo i dalje bubrilo i prelijevalo se preko rubova rane.

– Povećati tlak pod zvonom!

Razumio sam. Schrey je nastojao da bar djelomično uvuče moždinu povećavajući vanjski tlak. Bio je to golem riziko, jer se mogla oštetiti produžena moždina i centar za disanje. Uostalom, ako su u produženoj moždini izljevi krvi, sav trud naš ništa ne vrijedi. Sve te misli munjevito su mi proletjele kroz glavu, ali sam ipak bez oklijevanja izvršio nalog.

Mozak se lijeno povlačio. Krvotok se neznatno popravio. Poslije deset minuta moglo se ukloniti umjetno srce. Otvor u prsima i ranu iza traheotomije sašio sam na slijepo. Sada je onesviješteni čovjek dobivao sve više zagrijane krvi s glukozom i bjelančevinama. Schrey je također dovršavao. Koštani defekt na lubanji zatvoren odozgo. Jedan za drugim spuštali su se i uvijali metalni tamponi slični aluminijevim listićima. Zazvonio je aparat koji je šivao, štrcaljke su još jednom izbacile mlazeve tekućine, zatim su zasvijetlile bijele svjetiljke na stropu, a ekran se utrnuo.

Schrey je ustao, ili bolje reći zateturao, do pulta. Ana je prišla i nas troje izašli smo iza zaslona.

PILOT AMETA

Iz povijesti kozmonautike poznata su nam opisi straha koji je zavladao putnicima, kad su vidjeli kako neko nebesko tijelo zaklanja Zemlju. Mnogi će mladić danas držati da su to znaci slabosti, jer misli: što može biti za čovjeka, koji gleda iz udaljenosti milijuna kilometara, ta plavetna sjajna mrljica na kojoj se ne mogu raspoznati ni rubovi kontinenata, ni oceana? Ali slično kao što su se stariji kozmonauti uvjerili da međuplanetarni prostor nije stvar iste vrste kao zemaljski prostor, isto smo tako i mi ljudi s »Gee« upoznali jednostavnu i tešku istinu da kratko putovanje ni u čemu ne nalikuje na dugo putovanje.

Kako je poznato »Gea« nije odmah krenula prema južnom polu Galaktike⁶ nego je najprije proputovala cijeli Sunčev sistem u ravnini ekliptike.

Prošli smo vanzemaljsko područje malih planeta u kojem se vrti 260 milijarda asteroida, zatim smo iza Marsa presijecali putanje brojnih kometa iz porodice Jupitera, koje je taj gorostas našeg sistema učinio svojim robovima, hvatajući ih u prostoru svojom dalekosežnom gravitacijom. Putanje tih kometa bile su na kartama neba označene crnim crtama. Jupiter neprekidno premješta njihove staze dok ih napokon ne istjera iz granica svog sistema ili ih ne smjesti na trajnoj putanji. Za tih 28 dana, što je »Gea« jurila brzinom od tisuću kilometara na sekundu kroz unutarnje prostore Sunčevog sistema i otvarala sebi put kroz rojeve planeta, meteora i kometa, bila je iskušana sposobnost svih njenih navigacionih uređaja. Kroz to vrijeme živjeli smo događajima koji su dolazili izvana. Rijetko posjećivana nebeska tijela iza Jupitera povećavala su se i rasla pred nama, pa nam je to omogućavalo da prostim okom razgledamo njihove goleme plinske omotače, uzburkane virovima dubokih struja. Njihovi su promjeri lijeno rasli do maksimuma, a onda se počeli smanjivati. Jedan veliki planet odlazio bi za drugim u pozadinu. Ujedno se napredovanje našeg putovanja razabiralo po sve slabijem sjaju Sunca, dok ono nije, na visini Plutona, postalo jedno od nebeskih zvijezda, samo što je bila najsjajnija. Već mnogo dana nismo mogli vidjeti Zemlju.

Između Uranove i Neptunove putanje sreli smo, u razmaku od trinaest dana, dvije rakete koje su kao nenaseljene kozmodromske stanice patrolirale po tom mrtvom ozeblom svemiru neprekidno tražeći komete i meteore koji još nisu bili zabilježeni na kartama neba. One javljaju svoja otkrića i upozoravaju druge brodove radio-signalima. Kažem da smo sreli te kozmodromske stanice, ali naravno prošli smo kraj njih u takvoj udaljenosti da ih ni prostim okom ni teleskopom nismo mogli spaziti. Ritmičkim kucaj em javili su radio-signali njihovu blizinu te smo mogli tačno odrediti njihov položaj i smjer leta. Ti patrolni brodovi – ima ih oko 16 tisuća – ostaju najdulje u svemirskom prostoru između jednog i drugog povratka u područja malih planeta, kamo dolete na radio-poziv da u jednoj luci unutrašnjeg sistema napune rezervoare gorivom za idućih deset godina.

U blizini Cerberove putanje počeli su astrogatori polako izvoditi brod iz ravnine Sunčevog sistema. Od sada je »Gea« trebala da uđe u more svemirskog vakuuma. Počelo je neprekidno razvijanje sve veće brzine. Kao što sam rekao, prosječna brzina kod presijecanja ekliptike bila je oko tisuću kilometara u sekundi. Tako smo se kretali osamdeset dva dana i prebrodili više od šest i tričetvrt milijarde kilometara.

Novajliji u tim stvarima, moglo se to činiti velikim komadom puta, ali dan poslije prijelaza granice Sunčevog sistema pojavile su se na zidovima kormilarnice karte sa skalom milijun puta većom od onih, koje smo do sada upotrebljavali. Prostor, koji smo do sada prešli, bio je na njima nevidljiv, jer je cijeli Sunčev sistem, zajedno s najudaljenijim planetima, sve do svog kraja predstavljao na novim kartama tek sitnu crnu tačku.

Neki su sebi predočavali da će vanplanetarni prostor izgledati drugačije nego onaj ispitani i dosad poznati. Iako smo znali da tako ne može biti, ipak smo izašli ujutro na palubu, kad su nam javili da tog dana presijecamo Cerberovu putanju. Potajno smo se nadali nečemu, ali se zvjezdano nebo opet pokazalo nepromijenjeno, nepokretno.

Stajao sam na prednjem vidikovcu. Polarna je zvijezda bila nevidljiva, sakrila se za krmom. »Gea« je sada plovila direktnim kursom kao da je padala od sjevernog stožera zvjezdane čaše prema južnom, gdje su se na prostranom poluotoku Kumove Slame sjala Centaurova sunca, cilj našeg putovanja.

Pred nama se rasprostirala Galaktika, golemi, bjelkasti i uskomešani, vukli su se njeni zgusnuti oblaci u grudastim gromadama sred bezdane dubine. Dijelile su ih tamne pukotine, koje su spretno prolazile kroz zvjezdane gomile. Bili su to oblaci, crne, hladne kozmičke materije zbog kojih je sjaj zvijezda u visini nad njima postao mnogo slabiji. I protiv volje letio nam je pogled duž tih svjetlosnih kontinenata naprijed prema Centaurovim suncima. Tamo su se sjali plamenovi Južnog Križa, u području bogato obdarenim svjetlima, među mirijadama tako slabih zvijezda da je oko prestalo da ih vidi, ako se dulje zadržalo na njima. Na drugoj strani galaktičkog pola, kraj kuglaste gromade Tukana, koja je svijetlila briljantnim ognjem, svjetlili su Magellanovi Oblaci.

Svjetlo Velikog Oblaka išlo je kroz prostor koji nas je dijelio 80.000 godina. Taj zvjezdani oblak, u kome je bilo oko 500 milijuna sunaca, ocrtavao se na crnoj pozadini kao komad bjelkaste magle, neodređena oblika. Malo dalje svjetlio je Mali Oblak, okružen mrljicama sjaja na granici vidljivosti. Bio je kao odraz prvoga u beskonačno dalekom crnom zrcalu.

Oba ova satelita Galaktike slijedila su je u jednakoj udaljenosti već milijune godina, privučeni snagom njene gravitacije.

Razgovarao sam sa drugovima o tome da se vidljivost pojačala u vremenu kad smo napustili Sunčev sistem u kojem kruže čestice svemirske prašine i zasjenjuju pogled. Poslije jednog sata počeo se vidikovac prazniti. Polako su se svi razišli, a ja sam ostao sam. Zanijelo me to gledanje u zvjezdane oblake. Osjećao sam gotovo fizički napor gledajući u te prostore bez dna. Vidik je još dalje bio isti, a ipak me nije zamarao, možda zato što je budio u meni sve nove i nove misli koje ja ipak ne bih znao izraziti.

Tada sam sasvim blizu začuo neki šapat. Pogledao sam na tu stranu. Po prilici dva koraka od mene stajao je netko gledajući kao i ja u bezdan. U tami spazio sam samo da je to netko, gotovo za glavu manji od mene. Učinilo mi se da je to neki dječak. Poslije nekog vremena tiho je progovorio:

– Tamo je srce Galaktike...

– Škorpion... Južna Kruna... Kameleon... Krilata Riba... Mreža...

– Kakvu su to nečuvenu fantaziju imali davni narodi – rekao je nešto glasnije, kao da nastavlja čas prije prekinuti razgovor – što li su oni sve to vidjeli u tome kaosu plamičaka. Pokušavam i nastojim da složim od njih nešto što bi bilo slično tim nazivima, ali ne mogu.

Jasan zvuk njegovog glasa kao i to što je nazvao zvijezde plamičcima, utvrdili su u meni mišljenje da je to mlad dječak. Nisam mu odgovorio, jer je govorio kao sam sebi. A onda je – još ne gledajući u mene – rekao:

– Ti si liječnik, zar ne? Reci mi, kako je našem novom drugu?

A kad sam šutio, jer ga nisam shvatio, dodao je:

– Onom dječaku s Ganimeda, kojeg ste operirali.

– Živi, ali nije pri svijesti – odgovorio sam pomalo suho, jer je on ipak trebao da kaže svoje ime kad govori sa starijim od sebe. Da bi mu dao lekciju kakvu je zaslužio, upitao sam ga malo oštrije:

– A tko si ti?

– Ja? – u njegovom glasu se osjetilo da je bio iznenađen.

– Ja sam Ameta... pilot.

Zatečen, šutio sam neko vrijeme. Na »Gei« se nalazilo četrdeset i nekoliko palubnih raketa. Piloti na ovim raketama bili su specijalno školovani dobrovoljci, birani između tehničara, fizičara i inženjera. Sa cijele se Zemlje samo mala grupa ljudi posvetila isključivo pilotiranju. Radili su u Centru za svjetlosne brzine, a petorica ili šestorica od njih bili su članovi naše momčadi. Od svih bio je najpoznatiji pilot Ameta, jedini, koliko ja znam, koji je eksperimentalnom letu prešao brzinu od 190.000 km u sekundi, i usprkos teškim komplikacijama u organizmu, ostao je na životu. Moje iznenađenje bilo je to veće, što sam ga zamišljao kao golemog, atletski građenog muškarca, a on je, sudeći po liku i glasu, bio momčić. Kada je pošao prema izlazu krenuo sam za njim.

Prvi put sam ga dobro pogledao u mirnom svjetlu unutrašnjeg hodnika. Bio je nizak, gotovo malen, krupan s nerazmjerno velikom glavom, obraslom tvrdom, bakrenastom kosom. Lice mu je bilo mršavo, nos na kraju svinut, tvrdo izvajan, pune usne bile su čvrsto stisnute, kao da nesvjesnim naporom čuvaju neku tajnu. Kretao se lako, ali tako da se osjećala masivnost tijela. Najprije sam pomislio da mu je oko dvadeset godina, no kad smo prešli u dno hodnika, koje je bilo jače osvijetljeno, opazio sam u kutićima njegovih očiju oštre bore. Dok je govorio, gledao mi je u lice, kao da je neprestano mjerio koliko sam vrijedan.

Hodnik se širio. Na jednoj se strani ukazala prostrana niša s naslonjačima, a u suprotni je zid bio smješten stakleni akvarij. Iz dubine akvarija dopirao je zelenkasti sjaj. Vidjele su se sjene velikih riba, koje su se lijeno kretale. U niši je sjedio astrogator Songgram sa svjetlokosom djevojkom koju sam samo površno poznavao. Bila je to Lena Berens, brodski asistent SPP. Sjeli smo do njih. Ameta je šuteći gledao neko vrijeme u staklenu ploču akvarija. Njegova kestenjastobakrena kosa postala je na tom podvodnom svjetlu gotovo crna.

Iznenada je rekao:

– Zašto mi zapravo letimo na druge zvijezde?

– Pa netko mora biti prvi – počela je Lena, ali ju je prekinuo. Ispostavilo se da nije shvatila njegovu misao, kao ni ja.

– Zašto mi letimo na druge zvijezde, a k nama na Zemlju još nikada nitko nije doletio?

Razvila se diskusija na temu da li se s drugih sistema nisu mogli pojaviti gosti na Zemlji u davnim vremenima, prije nekoliko tisuća ili čak milijuna godina.

Na kraju je Songgram rekao:

– Pa naš je Sunčev sistem vrlo slabo privlačiv. Prije svega, leži na dalekoj periferiji Galaktike, gdje su zvijezde rjeđe posute, među kracima maglične spirale u udaljenosti od oko 30.000 svjetlosnih godina do središta. Mi smo, dakle, gluha, daleka provincija svemira. Zatim, jedino Zemlja između svih planeta posjeduje visoko razvijene organske oblike života. Vrlo je malena, jedna je od najmanjih planeta i zato ju je teško promatrati iz većih udaljenosti. Napokon je zajedno s drugim svjetovima proživljavala ledeno doba u posljednjih nekoliko stotina milijuna godina. Sve bi to čak i najvatrenijeg astronoma – moglo odvesti do želje da nas posjeti.

Ameta je potvrdio glavom i rekao:

– Imaš pravo, malo ima šansa da bi se netko odlučio da nam dođe u goste, ali to je šteta. Nekada ljudi uopće nisu mislili na bića s drugih svjetova, ali su ih htjeli upoznati samo iz radoznalosti, a sada je kod nas takva težnja, kao da se ide noću nekud daleko i želi sresti nekoga...

– U kozmosu – nastavio je – nema plavetnila, ni boja, ni sjene, ni vjetra, ni šuma, ni ptičjih glasova. Tamo se po prirodi nalaze užareni plinovi, ledeni planeti, vječna noć i prazni svemirski prostor. Zemlja je nešto vrlo rijetko i neobično. Zašto sam pilot? To je upravo tako, kao da me netko pita zašto baš na ovaj kamen stavljam nogu. Kad ovaj ne bi tu bio, morao bi biti neki drugi.

– Razumijem to – odgovorila je Lena. Kada se makla opazio sam da joj kosa ima zlatan sjaj. – Ali ipak nisi kamen, nije te nitko postavio na to mjesto, sam si ga odabrao.

– Mmm – zamumljao je Ameta, a ja sam ga sebi predstavio, opet nehotice i usprkos stvarnosti, kao plećatog diva.

– Zar uistinu mora biti sve do kraja izrečeno? Zašto sam pilot? Neki misle da je to zvanje drugačije od svakog drugog, da se ja neprekidno kockam sa slučajem i stavljam na kocku svoj – život. To nije istina. Ja nisam kockar, niti junak, pa čak niti glupan. Živim kao i drugi, samo možda...

– Samo možda? – ponovila je tiho Lena, a ja sam po zvuku njena glasa spoznao kako je napeto slušala.

– Snažnije...

Činilo se da je razmišljao, što treba sada da kaže.

– Zašto sam postao pilot? Vidiš, ja... hoću da bi se moglo putovati po Galaktici. Zato je potrebna najveća brzina. Neki govore da to nije moguće. Kad bih samo vjerovao da imam pravo, bilo bi to vrlo malo. Ryes je tvrdio da čovjek ne može prekoračiti brzinu od 180.000 kilometara u sekundi. Htio sam pokazati da to nije istina. Teoretski nisam to mogao pokazati, morao sam dakle srušiti teoriju samim sobom...

– Možeš li mi reći, zašto si se onda smiješio? – rekla je tiho djevojka. – Oprosti, ne znam je li to istina...

Ameta se nakašljao, kao u neprilici.

– Dakle, i to si čula? Da! Kad su me izvukli iz kabine, bio mi je smiješak na usnama. To možda nije bila jako pametna stvar. Kad sam uključio akceleratore, počelo je sve ono što zovu fibrilacijom svijesti. Borio sam se protiv toga koliko god sam dugo mogao, onda se zamračenje počelo povećavati i nisam znao što da radim. Nisam više vidio, osjećao sam da ću izgubiti svijest. Nisam htio umrijeti, ali još više nisam htio da bi to prestalo i zato sam se počeo smijati – i onesvijestio sam se.

– Ne razumijem... Nisi htio da bi prestalo – što?

– Letenje – objasnio joj je jednostavno Ameta. – Nisam logički zaključivao. Za to nisam bio sposoban. Ali sam to sebi predstavio po prilici ovako: kad otvore kabinu i vide da sam se do kraja smiješio, pomislit će da to... nije tako teško.

Oklijevao je, a zatim je rekao još i to:

– Znam da to izgleda glupo kad se ovako trijezno pripovijeda, ali ponavljam: nisam više mislio, nisam to mogao. Možeš to nazvati mehaničkom reakcijom.

– Mogao si poginuti – rekla je djevojka sasvim tiho.

– Da. Razmišljao sam o tome. Kad čovjek umire, umiru i njegove uspomene i budućnost, i sve mogućnosti koje se nisu razvile i osjećaji. Nema u tome ni nepravde, ni žalosti, jer tko je umro nije više prisutan, a kako se može netko, koga nema, žalostiti zbog vlastite sudbine? To je jasno, samo ima nekih posljedica, ali možda... nećemo o tome govoriti.

– Nećeš?

– Pa, mogu – rekao je nekako suho. – Stvar je u tome da se ja vezujem samo s onima koji su meni slični.

Kad je Lena otišla, i nas dvojica ostali sami u potpunoj tamnoj sjenci, rekao sam mu:

– Nisi odabrao dobar način da te se djevojke okane, moj pilote, ako već nećeš ni s jednom da se vežeš.

– Ne želim ja da se mene djevojke okane – govorio je, a po glasu sam poznao da se smije – nego da se okane onog uzvišenog junaka, kakav nisam. Krećemo se u aureoli lažnog romantizma u koji se mnoga od njih zaljubi. Pokatkad treba i bol zadati, to ih otrijezni. Što ćemo, ja imam zastarjele principe, sa mnom su rasli i sa mnom se razvijali.

– Čekaj – rekoh koliko je tebi godina?

Prema svemu što je dosad govorio povisio sam prijašnju ocjenu: dvadeset osma možda čak i trideset.

– Četrdeset tri. Da, ja imam zastarjele principe, ali sam pripravan da ih se odreknem ako zatreba.

Izašli smo zajedno. U prolazu nas je dotakao pramen svjetla koji je probijao kroz živicu. Odanle se čulo i tiho pjevanje u zboru. Tada sam još jednom te večeri vidio Ametu i po treći put sam se iznenadio što je tako malen.

Vraćajući se kući pogledao sam na sat, bilo je već blizu jedanaest. U hodnicima je plavetan sjaj noćnih svjetiljaka zamijenio dnevno svjetlo. Brod je tonuo u mrak, na svim je palubama vladala tišina. Odvezao sam se u bolnicu. Bio je mrak u sobici u kojoj je ležao mladić sa Ganimeda. S pomoću radio-veze sa Zemljom saznali smo da je on apsolvent kozmonautike. Trebalo je da se za tri mjeseca vrati kući, a sad je nehotice postao član zvjezdane ekspedicije.

Stajao sam nad krevetom usnulog bolesnika. Pažljivo sam ispitivao njegovo lice, kao da sam htio prodrijeti u njegovu tajnu, ali u tom licu nije bilo ničeg osim velike iscrpljenosti. Uto su zadrhtale duge sjene trepavica na obrazima. Zadržao sam dah. Mislio sam da se budi, ali on je samo kratko grleno-uzdahnuo i opet se umirio. Pregledao sam da li automat koji bdije do njegova uzglavlja pravilno djeluje i izašao sam u hodnik.

Cjelokupna masa meteora koji lutaju u blizini Sunčevog sistema iznosi milijarde tona, ali su statistički proračuni iskazali da je šansa sukoba s njima samo sedamnaest milijuntina. Pošao sam dalje. Zaustavio sam se na vratima stana. Htio sam provjeriti nisam li možda u vrtu zaboravio svoje bilješke. Bile su u džepu na prsima. Kad sam izvadio ruku iz džepa, čuo sam zviždanje koje je polako raslo i dolazilo u isto vrijeme sa svih strana.

Jedanput u dvadeset četiri sata, u noći, puštaju se u pogon svi motori. Preporučivalo se u to vrijeme napustiti svaki posao i leći, iako se to nije bezuvjetno tražilo. Prije nego li su stavljeni u pogon motori, javili bi se aparati koji bi signalizirali oprez. Taj zvuk je sada dopro do mene na vratima moje sobe. Ukočio sam se i dugo sam slušao sagnute glave, zatvorenih očiju, taj gluhi, monotoni glas, koji me od sada trebao pratiti – godinama.

TRIONI

Svaki od nas, suvremenih ljudi, vlada umijećem pisanja, ali se njime razmjerno rijetko koristi. Ja sam se uvijek divio ljudima davnih vremena zbog toga njihovog velikog umijeća. Kad god bih ja morao napisati nešto duži tekst, osjetio bih tako jak umor ruke da bih morao po nekoliko puta prekinuti pisanje da se odmorim. Historičari su mi tumačili da se nekad, kad su ljudi već od ranog djetinjstva učili kaligrafiju, organizam privikavao na to, pa su ljudi mogli zatim satima pisati – vjerujem to, ali mi je ipak čudno.

Još čudnija mi je upornost ili bolje konzervativni način, kojim su se stoljećima služili da cjelokupno znanje magaziniraju u knjigama od papira. Upravo iznenađuje taj dokaz bespomoćnosti u odnosima prema navikama predavanim od pokoljenja pokoljenju.

Pisani dokumenti postoje (moje znanje historije vrlo je siromašno), kako se čini, već mnogo tisuća godina. Razne civilizacije stvorile su razne vrste pisma. Velik je napredak bio izum štampe, ali mislim da je već u XX i XXI stoljeću takvo magaziniranje informacija bilo anahronizam, koji je otežavao život. Kako je poznato, postojale su onda tzv. javne knjižnice, koje su neprekidno kompletirale zbirke postojećih knjiga. Krajem XX stoljeća brojila je već svaka veća knjižnica nekoliko ili nekoliko desetaka milijuna svezaka, a proces kojim je njihov broj rastao još se ubrzao kad je zavladao komunizam i s njim povezano širenje prosvjete.

Centralne knjižnice na kontinentima posjedovale su u godini 2.100. prosječno 90 milijuna knjiga. Njihov osnovni materijal podvostručio se svakih dvanaest godina, pa su već pola vijeka kasnije, najveće od tih knjižnica imale po sedam stotina bibliotekara, koji su radili na katalozima. Tada se računalo da će u svakoj velikoj knjižnici morati, za sto godina, raditi oko tri tisuće, a za dvije stotine godina poslije toga, oko osamdeset tisuća. Neumoljivo se nametala groteskna vizija svijeta – iz godine 2.600 – pokrivenog debelim slojem knjiga i kataloga. Cijelo bi se čovječanstvo moralo pretvoriti u bibliotekare.

Tek godine 2531. odredilo je svjetsko savjetovanje najodličnijih specijalista potpuno nov način čuvanja ljudskih misli.

To su omogućili davno otkriveni, ali samo u tehnici primjenjivani, trioni – kristalići kvarca, čija se struktura čestice može trajno mijenjati pod djelovanjem električnih impulsa. Kristalić, koji nije veći od zrna pijeska, mogao je sabrati u sebi toliko informacija, koliko ih je sadržavala nekadašnja enciklopedija.

Reforma se nije ograničila samo na promjenu načina zapisivanja, odlučno je bilo to što se trione koristilo na sasvim novi način. Stvorena je jedna jedina Trionska biblioteka za cijelu zemaljsku kuglu. Tamo su odsada imali biti spremljeni bez iznimke svi plodovi umnog rada. Osobito je mnogo truda zauzelo prevođenje djela kulture davnih naroda na suvremeni jezik, da ih se može uvrstiti u Trionsku biblioteku. Ova gigantska zbirka tvorevina ljudskog uma posjeduje uređaje koji svakom stanovniku Zemlje omogućuju da se posluži kojom god informacijom, ukoliko je ona sadržana u jednom od milijarda kristalića. Moći će to lako učiniti s pomoću jednostavnog uređaja radio-televizije.

Danas se njime služimo da uopće ne mislimo kako je snažna i pogodna golema nevidljiva mreža koja opasuje globus. Bilo to u radionici u Australiji, bilo u opservatoriju na Mjesecu, bilo u avionu – koliko je puta svaki od nas segnuo po džepni prijemnik, povezao se s centralom Trionske biblioteke i zatražio potrebno djelo – u sekundi ga je već imao pred sobom na ekranu televizora.

Trion može u sebi spremiti filmove izmijenjene s pomoću promjena svoje kristalne strukture, pa stranice knjige, zatim svake vrsti fotografija, zemljopisnih karata, slika, nacrta ili tabela, jednom riječju sve, što se može tako predstaviti da se može čitati očima. No trion može isto tako lako magazinirati zvukove: dakle, ljudski glas kao i muziku, a postoji i metoda »zapisivanja mirisa«. Da kažemo ukratko: svaka stvar koju možemo zamijetiti ćutilima može biti spremljena, sačuvana i na zahtjev prenesena primaocu. Napokon, trion može i sadržavati i zapis »recepta produkcije«. Automat spojen radio-vezom s tim receptom izrađuje naručeni predmet pa se na taj način mogu ispuniti najfantastičniji hirovi čudaka koji žele da imaju pokućstva starinskog oblika ili neobičnu odjeću, jer bi bilo vrlo teško slati u sve krajeve Zemlje najrazličitije stvari koje bi možda katkada netko poželio.

Naša je televizija, suprotno od sredovječne, plastična i raznobojna. Slike daju apsolutnu iluziju stvarnosti tako da čovjek koji prati na televizoru roman ili naučnu raspravu i ne pomišlja da čitano djelo ili gledani predmet u zbilji ne postoji u takvom obliku, kakav se javlja pred njim. To izgleda kao težak svezak, slika u bojama ili odlomak minerala, ali su to samo slike u prostoru stvorene u električnom polju, a njihovim nastajanjem i promjenom upravlja iz velike daljine trion, stavljen u pokret na njegov zahtjev.

Kad bi se uloga triona ograničavala samo na to da istisne nepraktični starinski način magaziniranja znanja, i na to da omogući svakom da uživa u suvremenim i divnim djelima, pa u kazališnim komadima, simfonijama, pjesničkim djelima i cijeloj riznici ljudske kulture, i napokon da pojednostavni sistem širenja korisnih dobara, već da bi samim tim bila vrlo velika. Ali njegova se uloga pokazala još neuporedivo važnijom, jer je uvjetovala psihičke promjene o kojima prvi reformatori nisu mogli ni sanjati.

Mnoge je brige teoretičarima i felicitolozima komunističkog društva – u njegovoj ranijoj fazi – zadavao problem unikata nekih predmeta koji su bili ili prirodne tvorevine ili djela čovjeka. Osnovni princip komunizma glasi: »Svakom prema njegovim potrebama«, ovdje je zakazao. Na Zemlji se nalazilo mnogo stvari u vrlo ograničenom broju ili u jednom jedinom egzemplaru. Tako je bilo s umjetničkim slikama velikih majstora, kipovima, dragocjenostima i još mnogim drugim stvarima. Činilo se jasno da takav unikat može posjedovati samo jedan čovjek, ili da kao društvena svojina bude dostupna svima. Praktično je rješenje tražilo da to postane društvena svojina, ali svi nisu time bili zadovoljni.

Naravno da se mogu stvarati vjerne kopije i umnožavati ih, ali to su tada ipak bile samo kopije. Iz starih društvenih sistema naslijeđen pojam »posjedovanja« još uvijek je rađao mala strašila. Jedno od njih bila je manija sabiranja. Oni, koji su imali tu maniju skupili su najrazličitije predmete, počevši od umjetničkih djela pa sve do starih novaca i biljaka. Tako je izgledao jedan aspekt kompliciranog problema »posjedovanja«. A i drugi je zadavao mnogo teškoća. Neprestano je rasla proizvodnja dobara tako da je svako mogao sebi pribaviti sve što je želio, bez obzira na to da li su mu te stvari bile uistinu potrebne ili su samo trebale da utišaju »glad posjedovanja«.

Primjena trionske tehnike likvidirala je jednom za svagda sve tome slične pseudo-probleme. Svaka se stvar koja postoji, može danas imati s pomoću triona, a to znači posredništvom određenog triona. Ako tko želi da posjeduje sliku davnog majstora Leonarda da Vincija, koja predstavlja Mona Lizu, može tu sliku, dozvanu trionom, objesiti u okviru televizijskog ekrana u svom stanu i uživati do mile volje u njenoj ljepoti, a kad mu to dosadi, može je maknuti jednim pritiskom isključnika.

Zemaljska trionska centrala obuhvaća svojim emisijama cio Sunčev sistem, pa čak i putnici na brodovima koji stižu do Jupiterove staze mogu se njome koristiti, samo što treba više vremena od poziva centrale do pojave tražene stvari, ukoliko se brod nalazi na većoj udaljenosti od Zemlje.

»Geu« je na njezinom zvjezdanom putu pratio snažan potok zemaljske trionske emisije, ali što se putovanje više duljilo to je i vrijeme između poslanog signala i dobivenog odgovora raslo. Kada je na zatraženo djelo trebalo čekati dvanaest sati postalo je praktično nemoguće da se služimo zemaljskim trionima. Nastupilo je tada vrijeme, koje smo svi očekivali s velikim uzbuđenjem, da se prijeđe na brodske trione.

»Gea« je bila prvi brod na svijetu koji je imao sastav vlastitih triona, naravno svakako manjih od zemaljskih, pa ipak je brojao oko pola milijarde egzemplara. Određeno je da se naši priručni televizori prebace sa zemaljske emisije na brodsku u podne stotoga dana našeg putovanja. U tom času, na znak što ga je dao prvi astrogator, iz centralne kormilarnice pustili su u pogon brodsku trionsku centralu. Od sada smo bili odsječeni od zemaljskih emisija.

Sasvim razumljivo da je potok radio-vijesti i dalje pulzirao između broda i Zemlje. Snažne emisione stanice osiguravale su nam vezu čak i na cilju putovanja kod Centaurovih zvijezda, ali je odašiljanje vijesti trajalo sve duže. Najprije su to bili dani, a mi smo onda sa smiješkom govorili, da se vraćaju vremena takozvane pošte, koja je prenosila vijesti od čovjeka do čovjeka u razmacima od 24 sata. No kasnije su između nas i Zemlje stajali tjedni i mjeseci. Radio-valovi brzi kao svjetlo, morali su prevaljivati sve duži put da stignu do Zemlje. Tako je rasla i povećavala se naša zvjezdana osamljenost.

Život na palubama tekao je određenim tokom. Razvijali su se neki lokalni običaji i tradicije. Naši su se organizmi priučili na nešto brži ritam spavanja i bdijenja nego li na Zemlji.

Dan na »Gei« traje deset sati kao i noć. U laboratorijima, radionicama, dvoranama instituta vrše se svakodnevno ispitivanja. Dani teku, jedan kao drugi. Rad u laboratorijima traje obično šest do sedam sati. Okvirni planovi predviđaju doduše petosatni rad, ali toga se gotovo nitko ne drži. Ja sam se kao liječnik još na Zemlji naučio da savjetujem ljudima neka rade što kraće, ali to je već tako da se najprije svatko tuži na prevelik posao, a kad mu se kaže da se odmori ili posao smanji, tada se gotovo uvrijedi.

– Ne uzimaj to k srcu, doktore, još si mlad i glup – izjavila je profesorica Čakandžan, sijeda, vrlo debela žena, koja je vodila sekciju paleobotanike u grupi biologa. – Čovjek mora malo jaukati, bez toga se ne da živjeti.

Profesorica Čakandžan dolazi u ambulantu gotovo svaki dan, pravo da kažem ne znam zašto, da li kao pacijent – ništa joj ne dostaje – da li kao gost da malo probrblja. Takvih »bolesnika« javlja se i više za vrijeme mog dežurstva. Već nekoliko puta mi se činilo, da oni dolaze iz uljudnosti i htjeli bi činom da dokažu kako je moja prisutnost na brodu neophodna. Kad ovi pacijenti savjesno saslušaju moje savjete drže da su učinili sve što je trebalo i nestaju jedanput za uvijek. Jučer mi je, na primjer, pripovijedala o svom kolegi, mladom botaničaru, koji se zaljubio u Milu Grotrijan. Djevojka bi s njim izišla u šetnju (bilo je to još na Zemlji), a on bi neprekidno klasificirao i objašnjavao. Kad su ulazili u krasan park počinjao je:

– To je zato, što klorofil ne guta zeleni dio vizije pa stoga...

Mila je za sedam tjedana upoznala sistematiku gljivastih biljaka i izliječila se od zaljubljenosti.

Od Čakandžanove sam saznao i nešto o Goobaru. O njemu je govorila sa divljenjem kao svi, ali se po svom običaju nije suzdržavala od malog bockanja. – Da – rekla je – to je neobičan čovjek, ali je mnogo nesnosniji nego što to traži njegova genijalnost.

Čakandžanova mi je pripovijedala o matematičaru Kjeuni najrastresenijem čovjeku na »Gei«, On ima običaj da pjevuši neku melodiju i tako zapamti ono što želi, no često mu potrebne riječi izmaknu iz glave i ostane samo prazna melodija, koju uzaludno ponavlja i pjeva sve glasnije i lošije. Za njim obično ide mali automat kao psić i sabire sve stvari koje Kjeun izgubi i pamti gdje je spremio koju bilješku ili koji predmet.

Htio sam da zavladam situacijom i da uspostavim pravi odnos između liječnika i bolesnika u ambulatoriju pa sam predložio Čakandžanovoj da pristane na hormonalno pretvaranje organizma, jer je predebela. Nasmijala mi se u lice.

– Pretvaranje pod tvojom komandom? – rekla je, kad su joj se uzbibane grudi napokon umirile od smijeha. – Moje žlijezde rade tako nepravilno već sedamdeset godina, mislim da će izdržati još jedanput toliko!

Od operacije vidim Anu samo u vrijeme zajedničkih posjeta u bolnici kod kreveta mladića s Ganimeda ili pak u ambulatoriju, kad se izmjenjujemo na dežurstvu. Ana nema mnogo slobodnog vremena, stupila je u grupu biologa, ali mi oboje nekako nastojimo da se ne vidimo bez »službenog« razloga.

Petar s Ganimeda se osvijestio, ali je potpuno izgubio pamćenje. Cijele dane leži nepokretan s pogledom uprtim u strop. Bojim se da bi mogao ostati idiot za cijeli život, ali to nisam nikom rekao.

Malo je ljudi na »Gei« koji tako gotovo ništa ne rade kao ja (jer je uz najbolju volju teško nazvati radom moja dežurstva – koja su, strogo uzevši, vrlo malo važna). Još su tu piloti i neki umjetnici, ali je njihov nerad samo na izgled takav i dolazi odatle što se njihovo stvaralaštvo ne može ravnati prema planskoj podjeli vremena. Prijepodne, kad su laboratoriji i radionice pune, može se u osamljenom parku ili na promenadnoj palubi sresti po kojeg muzičara i video-plastika kako luta bez misli i cilja. Tek poslije objeda napune se dvorane za odmor, park i galerije. Oko učenjaka, koji govore o rezultatima ispitivanja, skupljaju se slušači, vode se diskusije na temelju vijesti dobivenih sa Zemlje. Najnovije su već mjesec dana stare kad stignu na brod, ali smo se mi već na to privikli. Opazio sam da mnogi sad imaju običaj da u džepovima nose kamenčiće s obale potoka. Često se vide ljudi, koji hodajući ili čitajući s pritajenim zadovoljstvom okreću među prstima sitan kamičak, odlomak zemaljskog granita.

Danas sam bio kod Nonne. Ova zaista darovita djevojka voli zbog nekog prkosa da izgleda luckasta. Odlično ju je ocijenio Ameta. Rekao joj je: – Ti bi htjela da se o tebi kaže da si odletjela na Centaur samo zato da zapališ cigaretu na zvijezdi.

Primila nas je u novouređenoj sobi, kao izdubljenoj u briljantu. Mnogokutna rozeta je sačinjavala pod, a strop se dizao u obliku piramide. Stol i naslonjači bili su načinjeni od staklenih blokova. Bili su potpuno prozirni, kao da nemaju kontura, ali je ipak svaki imao u sebi neke vrsti skelet od tamnog drveta koji je svojom geometrijskom linijom potcrtavao ideju konstruktora. Bila je to, naravno, Nonna.

– Kako vam se sviđa soba? – pitala je čim smo ušli.

– Zabliještila me! – kliknuo je Tembhara i rukama pokrio oči.

– Pa zar ti tu stanuješ, sirotice?

Nasmijali smo se na te riječi. Stvarno je poplava blijeska koji je prskao iz dijamantnog uređaja i zidova i lomio se u duginim bojama kod najmanje kretnje glavom, bila na duže vrijeme neugodna.

Nonna nam je pokazala svoje arhitektonske projekte. Živu diskusiju izazvala je raketna stanica u obliku na polovicu rasječenog hiperboloida, s 200 metara visokim, srebrnim, stupovima, sličnim okomitim krilima. Sviđao mi se.

– Prelijep je – ocijenio je Ter Haar. – Čemu ovi zaglave! na visini od četrdesetog kata? Zar će ljudi, koji odlaze na put, trčati do raketa sa zabačenim glavama?

– Ali za to iz daleka odlično krune cjelinu! – branila je Nonna svoj projekt. Obratila se Ameti, koji je šutio.

– Što ti kažeš, pilote?

– Sviđa mi se. Objesio bih taj crtež u svojoj sobi. Ali kao stanica ne sviđa mi se.

– Zašto?

– Jer bi kod starta, kad raketa krene, te okomite srebrne pruge zaslijepile ljude. Zar nisi na to mislila?

Nonna je duže vremena promatrala skicu, a zatim ju je zgrabila objema rukama i poderala.

– Ima pravo – odgovorila je na naše protestiranje. – Ne vrijedi o tome više govoriti.

Otvorila su se vrata. Ušao je pilot Yeryoga koji je izvrstan basist i zato su ga svakamo pozivali, ali on ide samo tamo, govorio je, gdje više vole njega nego li njegov glas.

Danas je došao sav uzrujan i već s praga vikao:

– Slušajte. Stavili su u pogon heliotron! Upravo je stigla vijest sa Zemlje. Proradio je prije jedan sat...

– Ne prije jedan sat, nego prije jedan mjesec – ispravio ga je Tembhara – jer toliko sada iznosi zakašnjenje...

– Ah, istina! Yeryoga se zabrinuo.

– To je nečuveno. Tako kasno to saznajemo, što se sve moralo dogoditi pri tom na Zemlji, a mi nismo ništa znali...

– Isto što i stodvadesete kad je Ter Sofar završio svoj rad – rekao sam. – Onaj s fotonima. Sjećate se, zar ne? Ljudi su se namjerice zadržavali na putu, pitali jedni druge da li znaju, kad će biti javljen slijedeći rezultat. Na našem su sveučilištu, bio sam tada student, trebale upravo početi regate, kad su zvučnici javili da će Ter Sofar nastaviti predavanje o svom teoremu. Za časak cijela je obala opustjela.

Objedovali smo u vrtu kod slikovito postavljenih stolova usred cvjetnih nasada. S velikim smo zadovoljstvom primili tu novost Tembhare. Poznavalac bezbrojnih historijskih anegdota, pripovijedao je o arhitektima XXII stoljeća, koji su projektirali »leteće gradove«, cijele kaskade metalnih ploča. Nonna mu je odgovorila anegdotom o Klauziju, mehanoeuristi XXIV stoljeća koji je izrađivao mehaničke pauke u lovu na mehaničke muhe.

Poslije objeda pošli smo sa Schreyem i Ter Haarom na kamenje uz potok da prošetamo. Na najbližoj livadi igralo se dvoje djece, dječak od možda sedam godina i djevojčica, mlađa od njega. Bili su brat i sestra. Oboje su imali tamnu kosu, put im je bila boje tamnog zlata, od čestog boravka na suncu. Djevojčica je sad otvarala, sad zatvarala šačicu pred bratom.

– Kad ne znaš ni što je to! – čuo sam njegove riječi.

– A baš znam! Novac!

– A što je to – novac? Djevojčica se duboko zamislila.

– Znala sam, ali sam zaboravila.

– Uvijek tako govoriš – rekao je prezirno dječak. – Nikada nisi znala. Novac, to je takva stvar... Eh! I tako nećeš razumjeti!

– Hajde reci, reci!

– Davno, vrlo davno, moglo se za to dobiti sve. Bila su takva mjesta i tamo je sve bilo za to, i to je sve.

– Što?

– Ništa ne razumiješ? Naravno! Znao sam!

– Razumijem! Eto baš razumijem! Za takve limene kružiće moglo se dobiti sve što se htjelo. Zar su se onda i odrasli igrali? Kako su to bila divna vremena! Znaš što? Zamolit ćemo oca da nam napravi mnogo takvih novaca.

Kirurg je jedva mogao sakriti kako ga to zabavlja i šapnuo je Ter Haaru.

– Čuješ li? Napokon netko tko žali za »dobrim, starim vremenima«!

Dječak je pogledao na nas. Schrey ga je pozvao smiješkom i kretnjom glave. Mališan je slobodno prišao.

– Kako se zoveš?

– Andrija.

– A ja Schrey. Ja sam liječnik, a ovo je profesor Ter Haar, koji proučava davna vremena o kojima si govorio. On ti može mnogo zanimljivog o njima pričati. – Zatim je pogledao na sat, ustao, uzeo me pod ruku i dodao:

– Opraštamo se od vas, jer moramo ići u bolnicu. Dobru zabavu!

Prilikom odlaska opazio sam očajni pogled Ter Haara. No, kada sam nakon dva sata došao u vrt da udahnem svježeg zraka, vidio sam na svoje veliko iznenađenje Ter Haara kako sjedi na onom istom mjestu uz potok. Sjeo sam kraj njega slušao kako pripovijeda dječaku događaje koji su se zbili prije tisuću godina.

Tjedan dana pošto su proradili brodski trioni, postali su neki ljudi nevidljivi. Najprije više nije bilo na objedu ni jednog astrogatora. Zatim su neki fizičari prestali dolaziti u vrt, a konstruktore Uteneuta i Yrjölu nije se moglo nigdje naći, kao da ih uopće nije bilo na brodu.

Slučajno sam otkrio tajnu. Jednog mi se jutra neki mladi matematičar potužio da mu Ter Akonijan nije dao da se posluži glavnim elektro mozgom, a matematičaru je bio potreban, jer bez njega nije mogao izvršiti neki vrlo težak račun. Ter Akonijan je tvrdio da je aparatura za sada preopterećena.

– Kakvi su to radni uvjeti! – tužio se mladić. – To je neko primitivno vegetiranje. U kameno doba je bar svatko imao vlastiti kamen i nož i njime grebao koliko je htio, a kamenja, koje je onda predstavljalo stroj za računanje, bilo je koliko god si htio. A danas? I još se kaže da imamo sve što nam treba!

Poslijepodne bio sam kod Ter Haara. Našao sam se u većem društvu. Između ostalih ljudi bili su tamo Goobarovi suradnici, biofizičar Diokles i matematičar Žmur. Diokles je malen, crnokos i crnook čovječuljak. Neprestano je u pokretu, a uz to kao da je uvijek nešto zabrinut. Izgleda kao netko tko je nešto izgubio i upravo je sad otkrio tu neugodnu činjenicu. Suprotno njemu izgledao je Žmur, neizmjerno miran, vladar svake situacije u čijim se labirintima gubi njegov mali kolega. Pripovijedao je Goobaru. Slušao sam s velikim zanimanjem, jer zna da govori i posjeduje mnogo prvorazrednog makar suhog humora.

Tumačio nam je, zašto se jedni studenti oduševljavaju predavanjima velikog učenjaka, dok ih drugi ne podnose. Kad Goobar predaje, svjestan toga da slušačima predstavlja nepoznate i njima teško razumljive stvari, onda je on loš predavač. Cijedi, ponavlja, zamuckuje – upravo ga je muka slušati. Čitanje ma kakvog priručnika donijelo bi više koristi. Ali, kad počinje govoriti predano i sav se uživi u predavanje nestaje tog polaganog, postupnog zaključivanja, koji je protivan njegovoj prirodi i on počinje po svom vlastitom, pravom, načinu da preskače s jednog udaljenog vrha svojih dokaza na drugi. Put ka vrhu izlagane teorije to su dalekosežni skokovi misli pa treba mnogo bistrine da ga se može slijediti.

– Pa to je prirodno – govorio je Žmur. – Ne može se tražiti od divokoze da drži korak s pješakom kad skače u vis na pećine. A ako pak bude nastojala da ide tako polako kao on, neprestano će izvoditi desetke nepotrebnih kretnja, potrčat će naprijed, zadržavat će se, vraćati natrag, a njene umjetno usporene kretnje neće više imati ni ljepote, ni snage kojima se divimo samo u njenom prirođenom naglom skakanju i bijegu.

Netko je od prisutnih spomenuo anegdotu u kojoj se kaže da prvi put izloženu novu teoriju Goobarovu nitko ne razumije pa čak ni on sam, kod drugog ponavljanja razumije je samo on, a običnim smrtnicima – naravno stručnjacima – počinje nešto svitati tek kad je ponovi osmi ili deveti put. Smijali smo se. Prešlo se zatim na drugu temu, ali je opet spomenuto Goobarovo ime. Rekao sam da sebi predočavamo genijalnog čovjeka kao starca, a kad netko prvi put vidi Goobara može se uistinu iznenaditi, jer on nije starac. Zašutio sam i okrenuo sam se protivno od svjetla da bih sebi mogao prizvati u pamet Goobarov lik, ali nisam u tome uspio. Jedino sam zapamtio nepravilna, kao naglim raskidom, otvorena usta i oči skrivene pod izbočenim čelom. Nisam samo ja o tome mislio, jer je netko iznenada upitao:

– Kakve boje su mu oči?

I nitko od Goobarovih suradnika nije znao odgovoriti.

– Vidite! – rekao je slavodobitno onaj koji je to zapitao, kao da je upravo izvršio eksperiment da dokaže istinitost svoje nerečene teze.

Kad sam izašao od Ter Haara, bilo je već kasno veče pa sam sâm pošao u svoj stan. U to sam u dubokoj sjeni atomske pregrade, koja se tu diže, vidio Yrjölu, mladog Rudelika i meni nepoznatu ženu. Htio sam proći pokraj njih, ali se začulo zviždanje. »Gea« je trebala da dobije svoju svakidašnju porciju ubrzanja. Nisam više imao vremena da stignem do lifta pa sam ostao kraj njih. Izmijenili su poglede i meni se činilo da su zbunjeni, ali prije nego li se stvar mogla razjasniti, automati su uključili pogonske uređaje. Ništa se nije promijenilo. Mirno je svjetlilo plavetno noćno svjetlo. Samo su nam tijela postala nešto teža. Da nisam bio svjestan toga da su motori u pogonu – nije se čuo ni najslabiji zvuk – mogao bih pomisliti, da je to bila samo posljedica moga umora. Međutim ono je troje pošlo u najudaljenije mjesto udubine.

Nagnuli su se nad pločom koja je stršila iz oklopa. Masivna ploča bila je produljenje jednog od golemih rebara unutrašnje brodske konstrukcije. Bio sam iznenađen, jer sam opazio da Yrjöla puši. To se vrlo rijetko viđa, a njega nisam nikad vidio sa cigaretom. Bio se sagnuo nad pločom i počeo stresati pepeo cigarete, koji se polako skupljao u tanak sloj. Trajalo je to nekoliko časaka i činilo se kao neka čudna igra, ali sam opazio s kakvom pažnjom svi motre metalnu površinu. Nehotice sam se i ja nagnuo da nešto vidim. Čestice pepela nisu počivale sasvim mirno, nego su se polagano i lijeno počele skupljati i sastavile se u neki oblik. Nekoliko desetaka sekundi nisam mogao razumjeti o čemu se radi, ali mi je iznenada svanulo u glavi. Pepeo je tvorio koncentrične lukove, a središte je bilo negdje za oklopnim zidom u dubini atomske građe. Motori u pogonu izazivali su preslabe titraje da bi ih se moglo osjetiti, a oklop je prenosio te neprimjetne, potkožne titraje sloja pepela, koji se skupljao na mirnim mjestima, to znači na spojevima stvorenih valova.

Ono troje se pogledom sporazumijevalo. Yrjöla je nešto zabilježio, žena je zatvorila zaklopac aparata na tronošcu, još jedan časak i kratki, gluhi uzdisaj objavio je svima da su motori iskopčani.

– Što vi to radite? – upitao sam. Yrjöla me pogledao u lice i zažmirio.

– Prije svega šuti o tome, doktore, hoćeš li?

– Da nikome o tome ne govorim? – začudio sam se. – Dobro, obećajem. Možete li mi reći, što je to?

– Titraji – rekao je tajanstveno Yrjöla. Rudelik nas nije gledao. Gladio je svoj podbradak kao da je zamišljen ili čak zabrinut. Samo je nepoznata žena mirno stajala i gledala u prazan prostor hodnika.

– Razumio sam da su titraji – odgovorio sam – ali zar ima u tome nešto zlo?

– Ako je zlo ono što nismo predvidjeli onda je to zlo – rekao je Yrjöla.

Sad nije bilo ništa ugursuskog na njegovom licu. Imao je duboko upale oči od besanice.

– Dakle, dobro, a što je to? Yrjöla je slegnuo ramenima.

– Opterećenje motora je uvijek jednako. Kod manjih brzina nije bilo titraja, pojavili su se kod...

– Šezdeset tisuća kilometara u sekundi – rekao je naglo Rudelik i pogledao nas kao da se tek sada prenuo iz svoje zamišljenosti.

– Dakle, što je to? – upitao sam ponovo nekako bespomoćno kao da sam slutio odgovor.

– Ne znam – odgovorio je jednostavno Rudelik. – Nismo predvidjeli tu pojavu, jer ne slijedi iz teorije. Dakle...

– Teorija nije odgovarala istini... – završila je žena. Stajala je nepomično, a glas joj je odavao veliki umor.

– Možda lančane reakcije daju maksimum i minimum upijanja neutrona – usudio sam se reći, sjećajući se teorije, koju sam nekada teškom mukom naučio. No odmah sam zašutio jer su prašnjavi ostaci mog znanja bili smiješni u odnosu na iskustvo ovih troje.

– Mmm – mumljao je Yrjöla. To je značilo ne. – Mi smo već slali automate na onu stranu – pokazao je glavom na oklopnu pregradu – i to ne jedanput...

– No, dobro – rekao sam – a kakvo to ima značenje, tako neznatni...

Yrjöla je podigao oči na mene, kratko me pogledao i opet spustio pogled. Ništa nije rekao, ali sam tek sada shvatio.

– Nebesa! – kliknuo sam. – Oni rastu, ti titraji, rastu sa svakim ubrzanjem, zar ne?

– Tiše!

Rudelik mi je stisnuo rame.

– Oprostite... – rekao sam sav smušen. Yrjöla nije ovu scenu pravo ni opazio.

– Da li rastu? – rekao je tiho, kao da sam sebe ispituje. – Rastu, ali...

– Ali ne linearno – završio je Rudelik. Kao da se sav skvrčio, oči su mu sijevale, vidio sam da je u tom trenu zaboravio da ja postojim. Govorio sam inženjeru. Mehanički je izvadio džepni analizator. Yrjöla je ugasio njegovo oduševljene, mahnuvši rukom.

– Da – rekao je – čini se, da će maksimum doći kod 130.000 kilometara u sekundi... Zatim će se možda smanjiti, ali daleko nećemo doći. Goobar doduše kaže da je to dobro, ali zapravo nam to ništa ne kazuje, jer njega »to« zanima samo u toliko ukoliko se to veže s njegovim sadašnjim radom.

– A veže se – ubacila je žena.

– Da, on je čak vrlo zadovoljan zbog toga. Tvrdi da mu je to pomoglo...

– Pa što to onda znači? – upitao sam. Nisam više ništa razumio. Osjetio sam da nas tu okružuje nešto, što se ne može iskazati riječima. – Je li to opasnost? – upitao sam napokon i u istom času sam se zastidio ne znam zašto.

– Opasnost? – odgovorio je inženjer iznenađeno. – Mislim da nije. »Geina« je konstrukcija proračunata sa sedamdeseterokratnom zalihom izdržljivosti.

– Dakle, šta onda?

Yrjöla je ustao. Svi su se spremali da odu. Žena je uzela vibrometar koji je bio naslonjen na zid, a Rudelik je povukao automat koji je pošao za njim kao pseto. Prošli su kraj mene. Ja sam stajao nepomično, a oni su prošli ne opraštajući se sa mnom, kao da sam zrak. Posljednji je išao Yrjöla. Naglo se zaustavio i uzeo me za ruku. Bio je to snažan stisak.

– To je nešto od čega nas je život odučio – rekao je gledajući me u oči. – Nešto, što se ne može smjestiti u tom velikom zdanju koje smo gradili tisućama godina.

Zaokružio je rukom naokolo kao da pokazuje našu okolinu, ali ja sam shvatio da je mislio na zdanje nauke. – Nešto gore od opasnosti – dodao je tiše.

– Gore? – upitao sam. U glavi mi se sve pomiješalo.

– Da, da – odgovorio je. – Nešto nepoznato.

Pustio je moju ruku i pošao za onima. Dugo, vrlo dugo vremena gledao sam u zatrte tragove valovitih crta na površini ploče, koja nije odbijala svjetlo, kao da je zamagljeno zrcalo. Pošao sam dalje tiho kao da čuvam povjerenu mi tajnu.

ZLATNI GEJZIR

Sportska dvorana bila je teren gdje su se sastajali ljudi iz najrazličitijih radionica. Svima sam savjetovao da se redovito bave lakoatletikom i sâm sam davao primjer odlazeći svaki drugi dan da tamo vježbam. Naš je trener bio Zorin, Ametin prijatelj. Nikada nisam znao, je li on pilot koji se bavi mehanoeuristikom ili obratno mehanoeurist koji se bavi pilotažom. To u ostalom i nije bio nikakav problem.

Sam je govorio da se toliko naskitao po raznim kozmogoničkim stanicama da mu se ritam sna potpuno rasklimao. Mogao je raditi ili spavati u svako doba noći. Zorin je bio izvrstan atlet. Najsloženije gimnastičke vježbe izvodio je kao uz put. Prilazeći gimnastičkoj spravi stao bi, kao da osluškuje vlastito tijelo i čeka na neki tajni znak njegove spremnosti. Onda se najedanput digao na preču i počeo se prebacivati i vrtjeti. Časkom bi se ukočio kao da prkosi sili teže i stvarao bi svojim tijelom časovite, prekrasne, kompozicije. U svim njegovim kretnjama, u načinu kako je pružao ruku, u prividno teškom ali tihom hodu, krila se neka sanjiva, mačja gracija, kao da se istovremeno radovao što posjeduje tako divno, snažno tijelo i što mora neprestano da savladava njegovu lijenost. Svi smo ga neobično voljeli. Znao je da u nama raspali ambiciju nekim upravo djetinjastim načinom.

Nije se uopće znalo kako i kada radi. Dolazio je Tembhari kao gost, boravio je koji sat u laboratoriju, uzimao temu, a za dva tri dana vraćao se s gotovim rješenjem u glavi. Kao da i nije trebao ništa bilježiti, tako mu je sjajno bilo pamćenje. Plavetno svjetlucanje njegovog lakog kombinezona od selenita moglo se vidjeti iznenada u tamnom bočnom peristilu, daleko od središta broda ili nad aerodromom ili na samom dnu lađe. Često je išao tamo sam, ali ako je netko uz njega koračao, mogli biste se zakleti da je to bio Ameta. Činilo se da njih dvojica uopće ne razgovaraju. Posjedovali su umijeće šutnje u takvom stupnju, kojem sam se uvijek nanovo divio, i koje me je uznemiravalo, jer mi je bilo strano.

U to vrijeme »Gea« je postigla brzinu od 90.000 kilometara u sekundi. Prividno je i dalje visjela nepomično među zvijezdama, samo je njihovo svjetlo polako mijenjalo boju zbog Dopplerovog efekta. Zvijezde pred kljunom broda dobivale su modrikastu boju, a one za krmom postale su crvene. Osjetljivi su aparati ispitivali te promjene i proračunavali brzinu puta, koja je za zemaljske pojmove bila nepojmljiva i strašna. Kad bi se raketa, leteći takvom brzinom, sukobila ma i s najrazređenijim slojevima Zemljine atmosfere, raspala bi se i rasplinula. A ovdje je sve bilo tiho i nijemo, zvijezde i prazni prostor između njih. Jedino se još s krajnjih paluba kod krme moglo zapaziti Sunce kao čelično žuta, dosta jaka zvijezda koja je plamtjela u dubini spljoštenog diska. Bio je to oblak zodijakalne prašine koja se vrtjela u ravnini ekliptike.

Daljni porast brzine povećavao je mrtve brojke na pokazateljima satova. Umom se više nije dala obustaviti.

Nekoliko puta bio sam pozivan da se priključim pojedinim grupama, poželio sam da se približim videoplasticima, ali sam odustao. Sve sam se više udubljivao u opširniji studij medicine. S ugodnim osjećajem fizičkog umora poslije treninga vršio sam navečer komplicirane operacije na trionskim fantomima, studirao sam priručnike i tonuo u dubokom moru medicine pod vodstvom medicinskih djela iz brodske biblioteke.

Kad smo se jedne večeri, umorni od trčanja, odmarali polunagi na ležaljkama, a tijela nam se dimila od pare poslije vrućeg tuša, netko je spomenuo da je šteta što ne možemo veslati. Zorin se nasmiješio i rekao da će on organizirati regatu osmeraca, a kad smo ga mi pitali, kako on to sebi zamišlja, odgovorio je da se čamci mogu postaviti u malim, paralelnim vodenim bazenima, okruženim videoplastičnom slikom jezera ili čak mora i onda momčad na čamcima može početi utakmicu. Skriveni aparati za mjerenje ispitivat će i javiti koja je osmica najbrže veslala i ta će biti proglašena pobjednikom. Već je po svom običaju crtao po zraku spoj s aparaturom, kad mu je fizičar Griga oporo primijetio:

– To neće biti utakmica nego halucinacija. Ima ovdje uopće previše te videoplastike. Umjetno nebo, umjetno sunce i umjetna voda. Tko zna, možda svi mi sjedimo u običnom buretu, a »Gea«, kozmos, ekspedicija i svi ti svemirski krajolici možda su samo videoplastika.

Nekoliko nas je prasnulo u smijeh, a to je fizičara još više razdražilo.

– Dovraga takva zabava! – kliknuo je, skočio i stojeći između nas srdito odgovorio: – Pa to je samoobmana! Ako tako pođe dalje, doći ćemo do toga, da uopće nitko neće htjeti ništa raditi, čak ni videoplastika neće više biti potrebna. Bit će dovoljno da se proguta pilula, koja će uzbuditi mozak, pa ćeš slijedeći put u svom naslonjaču moći doživjeti uspinjanje na Himalaje. Kakvo samo zaglupljivanje! Pa to je neki narkotik, odvratni nadomjestak! Ako čovjek ne može nešto da učini uistinu, onda neka to uopće ne čini!

Navečer sam išao na zvjezdane palube. Bilo je tamo malo ljudi. Držao sam da je to zato što su svi zauzeti svojim poslom. Govorilo se da se astrofizičari pripremaju za opservaciju neobično rijetke pojave: imala je da u novoj godini zaplamti Supernova. Spominjalo se također da je Goobarova grupa na tragu nekog otkrića. Istina je da su druge grupe brojile oko sto osamdeset osoba, po palubama su lutali samotni ljubitelji zvijezda, no ja to nisam zapažao. Mene je sve više očaravao svemir. U osmom mjesecu našeg putovanja raketa je dosegla brzinu od 100.000 kilometara u sekundi. Svake četiri sekunde prevaljivala je udaljenost koja dijeli Mjesec od Zemlje. Njena je brzina gomilala vrhove svjetlosnih valova pred nama i vukla ih daleko za nama. Postigla je treći dio najveće brzine koja postoji u kozmosu, a ipak su sve svjetlosne tačke koje su označavale naš položaj i dalje bile nepomične, činilo mi se pokatkad da bi dosta bilo udubiti se mislima u strašnu ravnodušnost svemira prema najvećem naporu našem i naših mašina, koje smo sve stvorili zbog jednog cilja i snažno potjerali kao metalno produljenje naše volje, usmjerene u jednu tačku, da bi bilo dosta samo to razumjeti, da se osjetimo smlavljeni i smrvljeni. Da se dočeka najsitnija promjena u konstelaciji, trebalo je čekati ne dane, ne mjesece nego godine. Jurili smo dan i noć, dok smo radili, odmarali se, spavali, ljubili, automati su kopčali motore, potoci atomskog ognja dršćući su napuštali sapnice i raketa je ubrzavala let, prevaljivala je već 105, 110, 120.000 kilometara u sekundi – a zvijezde su i dalje bile jednako nepomične

SAVJETOVANJE ASTROGATORA

Svaka zvijezda postoji zbog sukoba dviju suprotnih sila: gravitacije, koja vuče masu prema središtu, i zračenja, koje nastoji da je rasprsne svojim snažnim potiskom. Zvijezda izbacuje potoke materije pretvorene u energiju i traje tako milijarde godina.

Kad se iscrpi atomsko gorivo, nestaje te munje koja neprekidno iskače u isti čas u svim smjerovima iz njene nutrine. Unutrašnjost zvijezde počinje da se hladi sve naglije, jer energija i dalje istječe iz nje kroz njenu površinu. Potisak, koji rasteže plinovitu kuglu slabi i ne može da se suprotstavi sili teži. Zvijezda počinje padati. Nepromjenjivi moment kružnog kretanja kida vanjske slojeve i baca ih u prostor u obliku zažarene plinovite kugle koja se rasteže brzinom od tisuću kilometara u sekundi. Tada se još više povećava bijeg energije kroz ogoljele vruće zvijezdine slojeve.

U stanovitoj vrsti sunaca može se u tim prilikama dogoditi da se zvijezda vrlo brzo skvrči. Strašni pritisak i temperatura guraju slobodne elektrone u atomske jezgre te nastaje izjednačenje električnih naboja pa se cijela zvijezda pretvara u skupinu neutrona, i kako se ovi međusobno ne odbijaju mogu se približiti jedan drugome mnogo više nego jezgre običnih atoma. Tada se događa nešto što se može opisati kao »da je zvijezda propala sama u sebe.«

Kugla užarene materije, koja može u sebi smjestiti cio jedan planetni sistem, pretvara se u kuglu s promjerom od jednog kilometra. Zbijena masa neutrona čini najčudnovatiju vrstu svemirske materije. Kad bi se zemljina masa tako zgusnula, mogla bi se cijela zemlja smjestiti u humku visoku sto metara. Oslobođena energija izbija strahovitom erupcijom u svemirski prostor. Kroz nekoliko dana svijetli zvijezda sjajem jačim od sto milijuna sunaca zajedno, zatim se gasi plamen te kozmičke eksplozije, a zvijezda, ili bolje reći, užarena gruda okrutno zbijene materije preostala od nje, nestaje zauvijek u dubini mraka.

Takvu su pojavu, koja se događa jedanput u nekoliko stotina godina u svakoj vangalaktičkoj maglici, predvidjeli astrofizičari na »Gei«. Čekanje da se rasplamti Supernova bilo je sada najnovija senzacija. Bile su to prave povorke radoznalih, koje su već nekoliko dana prije objavljenog termina dolazile u opservatorij. Za termin je označeno deset dana, jer se nije moglo tačno odrediti kada će nastupiti eksplozija.

Supernova je trebala da zasvijetli gotovo na produženju uzdužne brodske osovine pa se s toga osammetarski ekran na glavnom teletaktoru kretao prema južnom galaktičkom polu. Vršak Kumove Slame, koji je ležao u tom području, raspadao se zbog razorne sile snažnog aparata u bezbroj zvijezda, ali su se sve vidjele dalje kao tačkice, jer je čak i mnogomilijunsko povećanje bilo nemoćno pred bezdanom koji nas je dijelio. Među gomilama kugli Omege, Centaura i Južnog Križa vidjele su se vangalaktičke maglice kao blijedi disk osi s tamnijim rubom prašine. Svaki takav oblačić predstavljao je skupinu od mnogo milijuna zvijezda.

Središte pažnje astrofizičara ostao je i nadalje Magellanov Oblak, osobito onaj njegov dio, gdje se prema očekivanju trebala rasplamsati Supernova. Svakidašnji posjeti radoznalih gledalaca nisu astronome zamorili. Oni su i dalje obavljali svoj svakodnevni posao. Omanji matematički automat bio je neprekidno u pogonu i vršio komplicirane proračune.

Povećane fotografske snimke i trake spektrograma išle su iz ruke u ruku. Sve su bile označene brojevima. Sav taj odmjereni tok kretanja i radova umirivao je posjetioce i mi smo se svi osjećali kao ljudi koji razgledaju, pod vodstvom naoružanih krotitelja, neko područje nastanjeno divljim zvijerima. Za astrofizičare nije bilo ništa neobično što bi ih uznemiravalo u tom beskrajnom prostoru vječne noći niti u bezdanu oblaka crnog i blijedog žara. Njihov realni, klasifikatorski odnos prema beskonačnosti prelazio je i na nas. Neko su vrijeme zvjezdane galerije bile prazne, ali sad su se opet počele puniti.

Malo sam se čudio što je vodstvo ekspedicije toliko naglašavalo zanimljivost i važnost tog događaja, koji se imao pred nama odigrati. Jednom sam kod Yrjöle spomenuo da te velike skupine posjetilaca mogu smetati astronomima u radu, ali inženjer se malo nasmiješio i onako uz put rekao da se to isplati.

Kad su nastupili dani očekivanja, mogla je hala opservatorija jedva primiti sve goste. Ipak se ni prvog, ni drugog, ni trećeg dana nije ništa dogodilo, tako da smo se razočarani razišli hodnicima kasno poslije ponoći, žmirkajući očima, koje su već bile privikle na crne ekrane opservatorija.

Četvrtog se dana pojavilo već manje osoba, petog samo četvrti dio, a ujutro šestog dana zaplamtjela je Supernova kao blistava tačka. Ne znam da li se očekivanje suviše produžilo, ili je u našoj mašti ta pojava izgledala veličanstvenije, svakako smo primili tu činjenicu prilično ravnodušno i sve što se govorilo u opservatoriju bilo je više zbog uljudnosti prema astrofizičarima nego izraz istinskog oduševljenja.

I tako je umjetno izazvan val entuzijazma opao i mnogo se brže ugasio na što je počela da raste i da se rasplinjuje iskra Supernove.

Koordinator grupe astrofizičara bio je profesor Trehub, glasoviti istraživač vangalaktičkih maglica, lovac zvjezdanih oblaka, koji su kružili na granicama vidnog polja najsnažnijeg teleskopa. Treba ga samo jedanput vidjeti pa da ostane dobro u pamćenju.

Pokatkad se moglo pomisliti da želi iznenaditi sagovornika neobičnim izrazima. Jednom, kad sam spomenuo Zemlju, rekao je:

– I tamo smo među zvijezdama. Od svemirskog nas prostora dijeli samo nešto zraka i debljine Zemlje pod nogama. Treba samo dići glavu.

Bio je on autor projekta, koji je prouzrokovao mnogo buke, i ako se nitko osim njega nije usudio da taj projekt ozbiljno analizira. Rekao je da bi najbolje bilo poći na zvjezdanu ekspediciju, ne velikim niti malim brodom, nego cijelom Zemljom na taj način da bi se snažnim reakcijama atomske energije izbacilo Zemlju iz staze i polako njome kružilo po spirali kojom bi se ona sve više udaljavala od Sunca te bi se napokon pošlo njome u smjeru odabrane zvijezde. Na ovom kozmičkom putovanju kroz tmine mnoga umjetna atomska sunca dobavljala bi Zemlji i svjetlo i toplinu.

– Može se već danas uglavnom proračunati da će se naše Sunce ugasiti za nekih deset ili dvadeset milijardi godina – govorio je on – i onda ćemo sebi morati potražiti drugo. Ima li nešto jednostavnije nego predusresti taj događaj i naučiti sada svojevoljno ono što ćemo morati učiniti u budućnosti?

Moram priznati da mi je najviše imponirao oblik »mi« koji je upotrijebio, kao da je ozbiljno mislio dočekati vrijeme poslije dvanaest milijardi godina, ali on nikada nije ništa radio s namjerom da imponira.

U Trehubovoj su grupi radili Borelovi. Pavao, planetolog, bio je na Zemlji strastven alpinista. Vitak, prosijed, malo pogrbljen, imao je put potamnjelu od sunca i vjetra. Od očiju, naviklih na jako žmirkanje u bljesku ledenjaka, spuštale su se guste, sitne bore. Njegova žena, Marija, izgledala je vrlo priprosto. Kad je stajala s drugim ljudima u skupini, ne bi se pogled stranca na njoj ni zaustavio. Nisam odmah spoznao ljepotu njenog lica koje je bilo teško pročitati. Rijetko se ta ljepota pokazivala u punom sjaju.

Supruzi su obično radili odijeljeno, on kod teletaktora ili spektroskopa⁷, a ona na aparaturi za računanje. Za vrijeme razgovora prekidanim dugim šutnjama, kad su se svi sporazumijevali tek polovicom riječi rijetko se mogao uhvatiti pogled kojim se Borel obraćao svojoj ženi. Nije taj pogled bio ni specijalno značajan, ni snažan, bio je samo kratak, jasan, blijesak očiju.

Ana me u to vrijeme izbjegavala. Često su njeni postupci i izrazi lica bili nerazumljivi. Nestala bi na cijele dane. Kada sam je onako uz put pitao, zašto je takva, bacila je cijelu krivnju na Čakandžan. Kada sam joj predložio da idemo zajedno na šetnju ili na koncert, nalazila je neki posao koji se nije mogao odložiti, ali se onda iznenada pojavljivala ista onakva, kakva je bila u početku: vedra, mirna i puna povjerenja. Katkad bi se iznenada rastužila, ali bi odmah otjerala tu sitnu djetinju brigu i nasmiješila bi se. Naši su sastanci bili nekako zamršeni. Sada sam nastojao da joj odgovorim mirom na njen mir, ali je to bila zamišljena ravnodušnost, sada sam opet nastojao da s njom budem iskren, onom usiljenom iskrenošću, koja nema ništa da prizna osim prolaznog raspoloženja. Jedanput sam izražavao »duboke« misli, onda sam opet gradio planove za naš daljnji, zajednički život. Slušala me ozbiljno, ali se u njen smiješak uvlačila iskrica ironije, kao da nije ozbiljno primila ni ono, što sam govorio, a ni mene samog. Tada bi se razgovor prekidao, spoticao, vukao i morao sam se mučiti da ga uzdržim. To me je ljutio, osjećao sam se kao na nesigurnom pjeskovitom tlu. Svaki put sam morao ponovo tražiti Anu kakvu sam doživio prije nekoliko dana. Morao sam do nje dopirati svladavajući nevidljivi otpor, koji nije bio ni u njoj, ni u meni, nego – kako se činilo – između nas. Jednom sam je zapitao:

– Je li ti dobro sa mnom?

– Ne – odgovorila je – ali bez tebe mi je teško.

Moja privrženost prema njoj bila je sve veća. Volio sam gledati, kako ujutro sprema doručak. U lakom, prostranom jutarnjem ogrtaču s razbarušenom kosom, naginjala bi se nad staklom, miješajući voćne sastojke, pažnjom, dostojnom davnog alkemičara. Nazvao sam je »Ana sa zvijezda«, ali nisam rekao, da je to ime nastalo kao kontrast prema »Ani sa Zemlje«.

Iznenada se probudila od mog pogleda. Kao da mi je išla u susret ravno iz sna, gledala me na trenutak svojim velikim očima, a zatim se sva zacrvenjela. Rumenilo joj je zalilo vrat, lice pa čak i uši. Odmah sam počeo da je ispitujem. Htio sam saznati, zašto se zarumenjela. Dugo mi nije htjela odgovoriti, napokon je nevoljko i grubo rekla:

– Sanjala sam o tebi.

Ništa više nije htjela reći. Tako je naša čudnovata veza trajala, kidala se i uvijek se nanovo nadovezivala. Bilo je u njoj – u kasnim noćnim satima – nježnosti, pomiješane s nekom gorčinom i vješto skrivena borba.

Međutim, život na »Gei« tekao je običnim tokom. Laboratoriji su radili, navečer bismo se skupljali kod zemaljskih radio-prijemnika, sastajali se u dvorani videoplastike; u sportskim halama trenirale su momčadi za pojedina natjecanja. Korovi zvukova udarali su u svod koncertne dvorane i sve, gledano iz daleka, izgledalo je kao i prije, a ipak su se javili glasnici onoga, što je dolazilo i što se činilo da rasprostrto uzduž beskrajnog puta prodire neopazice kroz hermetičke oklope broda i truje nam um i srce.

Počelo je od snova. Bar sam ja to opazio. Moji vlastiti snovi postali su u to vrijeme plastični i bogati, ali je to bogatstvo bilo nemilo, neželjeno pa čak i nesnosno. Imao sam sne koji su se nadovezivali iz noći u noć, često su se vraćali i nametali. Neki su se razgranali u nekoliko sadržaja, koje sam po redu sanjao. Osobito mi se urezao u pamćenje san o gradu slijepaca. Bio sam slijep i živio sam u mraku među nekim isprepletenim, granastim oblicima. U tom sam snu imao dugu, čudnovatu prošlost, sasvim drugačiju, nego li je moja prva. Bila su tamo neka duga lutanja, neki susreti s ljudima, a sve to bez trunka svjetla, uvijek u mraku, koji je pritiskivao glavu i prsa. Taj san, ili bolje reći cijela plejada takvih snova, protezala se na čitave tjedne i polako me mučila, da sam prvi put u životu počeo uzimati sredstva za spavanje, koja isključuju djelovanje mozgovne kore. Tada sam spavao kamenim snom, ali kada sam prestao uzimati lijek, muka se opet vraćala.

U ambulatorij su dolazili ljudi koji su se tužili na noćnu moru. Bili su obično u neprilici zbog svojih malo važnih poteškoća i pretvarali se da je to zapravo više neki njihov hir nego li neka ozbiljna bolest. Ali ja sam to već sam bio iskusio pa sam ih savjesno saslušavao i propisivao im sredstva, koja sam i sam uzimao, no često sam naišao na nerazumijevanje. U naše doba nitko ne voli uzimati lijekove, jer se medicina više bavi time da predusretne bolesti nego da ih liječi. No glavno je bilo to što moji pacijenti nisu htjeli da spavaju kamenim snom. Htjeli su sanjati, ali o... Zemlji. To su mi priznavali samo u četiri oka.

– Na žalost – govorio sam im – ne umijemo još izazivati snove odabranim sadržajem.

Morao sam ih pustiti da odu kao što su i došli. Samo sam im savjetovao da se više bave gimnastikom i da dulje borave na »zraku«. Kad bih spomenuo »Gein« park, ljudi bi se često žacnuli. Ta videoplastična tvorevina, na koju su bili tako ponosni, postala je kao neki »kamen smutnje«. Neko se vrijeme raspravljalo o tome da se izmijeni naš vrt. Netko je iznio projekt, da ga se izmijeni tako da se promijeni i oblik pravog vrta i videoplastična okolina, ali je provedena anketa pokazala da to ozbiljno nitko ne želi. No, sada su iznosili ovakve opaske, na primjer: da je »kiša umjetna i da se odmah pozna da nije prava«, da »nema ptica i to razbija svaku iluziju«, pa čak i ovo, i to nekoliko puta, da su »nebo i oblaci lažni i ni po čemu nisu slični zemaljskim.«

Ova se kritika neugodno dojmila videoplastika. Uvjeravali su da je iluzija odlična, da su uzeli u obzir sve elemente koji djeluju na ljudska osjetila, a aparatura radi isto tako kao i na početku puta, kad su svi, došavši na brod, izrazili puno priznanje zbog savršenosti iluzije.

Krajem prve godine našeg putovanja pojavili su se novi pacijenti koji su se tužili da imaju neprilike s dnevnom koordinacijom sna i bdijenja. Ritam se njihovog rada promijenio u odnosu prema ritmu njihovih drugova. Jedni su osjetili pospanost rano navečer i budili se mnogo prije svitanja, a drugi naprotiv voljeli raditi do kasno u noć i spavati do podneva. Time se poremetio poslovni dnevni red pa je prijetila opasnost radu kolektiva.

Sve se više sretalo ljude – osobito u popodnevnim satima – koji su se skitali hodnicima bez naročitog cilja. Započeti razgovori stali bi na mrtvoj tački, a ljudi bi opet, svaki za sebe, lutali po palubama, izbjegavajući zvjezdanu galeriju.

Kad sam nekoliko dana prije nove godine izašao na promenadnu palubu u doba kad je tamo nekad bilo najviše posjetilaca, sreo sam samo dva pilota koji su s Anom raspravljali o nekoj konstelaciji. Nikoga više nije bilo u prostoru galerije.

Svi su se ti događaji odigrali za vrijeme najzapletenije faze mog odnosa prema Ani pa im s toga razloga nisam pridavao onu važnost koju su zaista zasluživali. U određeno vrijeme sastajali bi se astrogatori na savjetovanja. Tri dana prije takvog jednog savjetovanja obratio mi se Ter Akonijan s molbom da mu kažem sve o psihičkom zdravlju posade. Sjeo sam za stol i za nekoliko sati izradio kilometrični elaborat.

Zakasnio sam na sastanak, jer je jedan od Nilsovih kolega pao dok se penjao na stup na aerodromu, pa sam mu morao naravnati iščašenu nogu. Kad sam ušao upravo je govorila Lena Berens. Sjeo sam straga, na jednu od posljednjih stolica u kutu prostrane sobe.

Felicitološka stanica vodila je statistiku posjetilaca različitih dijelova broda. Ispostavilo se da je u prvim mjesecima putovanja većina ljudi rado boravila na zvjezdanoj galeriji, kasnije je onamo dolazilo sve manje osoba a mjesto odmora postao je park. Sada su i park i zvjezdana galerija većinom prazni.

– Gdje borave ljudi u svoje slobodno vrijeme? – pitao je Ter Akonijan, nagnut nad bilješkama i ne gledajući ni u koga.

– Naša kontrola obuhvaća samo javna mjesta – rekla je Lena – ali nije teško pogoditi da su ponajviše u svojim privatnim stanovima.

– Jesu li to veći društveni sastanci? – pitao je Ter Akonijan. Još uvijek nije dizao glavu. Nisam pravo razumio zašto sve to pita.

– Ne znam – odgovorila je Lena – ali sudeći po sebi i mojim bliskim... ne.

– Pa, što je to onda? – upitao je Ter Akonijan. Uspravio se. Vidio sam mu lice.

– Mislim da je... usamljenost – rekao je netko. Svi su se okrenuli na tu stranu. To je rekao Trehub.

– Doktore – obratio mi se tada Ter Akonijan – Molim vas, recite vi!

Ustao sam. Moj referat nije tu mogao ništa pomoći. To sam shvatio u djeliću sekunde. Bio je to čudan trenutak. Sam nisam znao što ću reći, a istovremeno mi je sve postajalo jasno.

– Kolege – rekao sam – imam ovdje pripremljen izvadak o svemu na što su se tužili moji pacijenti u toku posljednjih mjeseci, ali sada sam shvatio da nema smisla da sve to nabrajam i klasificiram. Sve su to pojave posljedica istog uzroka. Spomenuo ga je profesor Trehub. Do sada je taj uzrok bio nepoznati i pacijentima i liječniku. Mislim da je to bilo zato što od najmlađih godina učimo da sve naše životne konflikte savladamo razumom. S tim u vezi prešućuje naša narav bezizlazne situacije, jer se drugom smije prenijeti vlastito breme jedino ako se čovjek nada pomoći. Snažniji, bolji, pametniji pomažu slabijima, manje sposobnim i nesigurnim. Ali u odnosu prema svemirskoj praznini, svi smo jednako bespomoćni. Zato svi jednako šutimo. Ta šutnja raste među nama. Moramo se protiv nje boriti.

Sjeo sam. Yrjöla je zatražio riječ.

– Kolege kažu da su samoća i šutnja prvi znaci djelovanja svemirske praznine na čovjeka. Ne znam da li je to tačno. Kažem da ne znam i htio bih s vama glasno o tome promisliti. Što je bio temelj našeg života na Zemlji? Što nas je najsnažnije spajalo s drugim ljudima? Nekada, u starini, vezali su ljude međusobno zajedničke tradicije, običaji, rodovi, narodne veze, napor prošlosti i kult najslavnijih događaja. A nas najjače vezuje rad za budućnost. Mi smo rasa koja gleda daleko iza granica jedinke i vlastitog života. U tom je naša snaga. Ne očekujemo da nešto dođe, nego to sami stvaramo. Postavljamo sebi zadatke prema zamislima, koje rastu. Odatle i dolazi izmjena i obnavljanje svega u nama i oko nas. Mislim da neki počinju gubiti ovaj odnos. Već sada nesvjesno očekuju kraj putovanja, a nas od njega dijeli mnogo godina i zato je to opasno. Ne može se čekati kroz tako dugi dio života!

– A naš rad? – upitao je poslije duljeg vremena Ter Akonijan i obuhvatio pogledom sve prisutne.

Stariji Rudelik je odgovorio:

– Sve veće zakašnjavanje komunikacije sa Zemljom ozbiljno nam otežava ispitivanja, ali to nije najvažnije. Ljudi rade i dulje nego prije, no rezultati nisu bolji. Rad je postao neko utočište, jer guta vrijeme, odvraća pažnju od naše situacije, od razmišljanja o godinama koje dolaze. Gledani iz perspektive tih godina odišu naši svagdašnji, sitni poslovi, koje prije nismo ni opažali – kao ustajanje, oblačenje, jelo – nekom smrtonosnom monotonijom. Štogod netko počne čini mu se tako prazno da nije vrijedno da ispruži ruku. Zbog toga je prazno u koncertnim dvoranama, u parku i na palubama. To, što nam je na Zemlji bilo najdragocjenije – vrijeme – postaje ovdje naš neprijatelj. Može nas savladati – rekao sam poluglasno. Trehub je to čuo.

– O, ne – rekao je – Materijalne sile svemira mogu da nas unište, na primjer, kod sukoba. Ali da nas svlada, zato svemir nema snage. Za to treba – čovjek.

BAL

Na dan prve godišnjice našeg putovanja organizirali smo zabavu, koju smo kasnije u šali nazvali »bal«. Godišnjica polaska sa Zemlje bila je samo izlika. Uglavnom se radilo o tome da se rašire i obnove društveni odnosi u zatvorenom »Geinom« krugu. Svi su trebali doći na zabavu, pa i najslavniji, najzaposleniji učenjaci, koje se inače rijetko viđalo. Pred ulazom u baroknu salu stajali su svi videoplastici u društvu s trećim astrogatorom, crnokosim Songgramom.

Klanjali smo se ceremonijalno jedni drugima. Svečana atmosfera, udvorne kretnje, naše otmjeno odijelo, sve je to bilo zabavno i svi smo to tako osjetili. Iza službenog izraza svaki se čas pojavljivao obješenjački smiješak videoplastika, a Maja Moletić, najmlađa u njihovoj grupi, uzela me ispod ruke, zapovijedila mi da zatvorim oči i izvela iz sale. Osjetio sam topli dašak vjetra, u nosnice mi udario zrak zasićen vlažnom vrućinom i slatkim, a ujedno trpkim, mirisom egzotičnog cvijeća.

– Gotovo! – kliknula je Maja.

Pogledao sam i stao kao ukopan. Stajao sam na kraju tako prostrane dvorane, da je ona morala zauzimati polovinu cijelog broda. Zidovi su se dizali okomito nekoliko kondignacija u vis, a onda se približavali u blagim lukovima. Spazio sam i duge crne galerije dolje i bijele stupove, koji su se uznosili sve do stropa, no moju je pažnju kao i svih koji su izlazili privukao vidik na suprotnoj strani. Bila je to široka, kamenom balustradom okružena terasa. Idući tamo već sam izdaleka vidio blijesak beskrajnog mora. Izašao sam na terasu. Dolje se prostirala sunčana plaža, pokrita zmijolikim linijama – negativom valova zadržanim u pijesku. Valovi su se gluhim, jednoličnim šumom, valjali sa horizonta, lomili se na obalnoj plićini i zelenkastom vođom zalijevali rub obale. Od mora je dolazio slab, jedva osjetljiv, povjetarac. Oblizao sam usne. Bile su slane. Okrenuo sam se, jer je netko za mnom s oduševljenjem psovao. Bio je to pilot Yeryoga. Oči su mu plamtjele.

– Tako mi jezgre starih atomista!

Mislio sam da ga je iluzija zadovoljila, ali on je rekao:

– Što bi čovjek sad rado zaplivao, zar ne?

Po ravnom tlu dolazile su dvije pojave: muškarac i žena. Bose su im se stope krile u travi. Stupali su golemi, suncem opaljeni, goli. Od peristila su se protezale na dvije strane dva niza prostornih scena. Izgledalo je to kao prozori izbijeni u zidovima prema tajnovitom prostoru. U jednom su se rojili tvrdokrilni, zlatni, hruštevi, u drugom su visjeli zračni grabljivci s bakrenim i crnim prugama, kao da su se zadržali u tom zraku koji se stisnuo u staklo.

Tu su milile povorke mravi sa snažnim čeljustima, tamo su počivali gojazni noćni, kosmati leptirići, kao da su srebrnim krznom zaogrnuti, a sve se to ljeskalo u bojama, drhtalo, vibriralo sjajem, jer je bilo načinjeno od dragog kamenja. Okrenuo sam se prema terasi i pogledao u vedro plavetnilo.

Nepopravljiva Nonna! Dao bih glavu da je to bilo njeno djelo. Već mi se na ustima javljala zlobna kritika kad sam ugledao njen pogled pun očekivanja. Nasmiješio sam se i rekao nekoliko pohvalnih riječi. Što da se kaže? Bit će da se nije mogla oprijeti tome da stvara nešto preko svake mjere. Na ovu moju misao nadovezala se druga: vidi se da starim, ili da bar ulazim u dob zrele solidnosti, jer sam nastojim da se složim s nazorima koji su suprotni mojima. Sve je više ljudi dolazilo. Stizali su pojedinci, u parovima, u grupama sa svih strana broda; astronomi, tektonofizičari, metalurzi, mehanoeuristi, piloti i biofizičari. Velika zavjesa na ulazu treptala je kao ptičje krilo.

Stajao sam uza zid ne znajući šta da radim. Pogledao sam na stranu i opazio automat za posluživanje koji je tu bio, nepomičan ali spreman da me posluži. Kao i sve ostalo izgledao je i on danas sasvim drugačiji. Svakidašnji, skromni poklopac zamijenila je srebrna kaciga. Na njegovoj čeonoj ploči bili su reljefi, koji su predočavali scene iz mitologije. Dok sam ih izbliza razgledao, trgao me iz moje zadubljenosti jedan djevojački glas.

– Što je to, doktore? Zar roman s automatom?

Svi su prasnuli u smijeh. Okrenuo sam se. Preda mnom je stajala skupina mladih ljudi, među njima Nonna, Maja, mlađi Rudelik, astrogator Songgram i dva historičara. Moletić i još jedan, čije ime nisam mogao nikada zapamtiti, ne što bi bilo teško, nego što je on bio tako neugledan i gubio se u društvu nekoliko osoba, kao da je samo dio nevidljivog tla.

– Roman s automatom? Postojala je takva knjiga, vrlo stara, iz XXIII ili XXIV stoljeća, zar ne? – pitala je Maja. Hladila se uskim, dugim koricama svog notesa.

– Je li ti vruće? Čekaj, ja ću odmah... – rekao je mladić koji ju je pratio.

– Ne, ne! – uhvatila ga je za ruku. – Hoću baš da me muči vrućina, neka bude sasvim starinski i prahistorijski. Pogledaj, čak i automati nalik su danas na to kao da su došli iz sredovječnog zamka.

– U srednjem vijeku nije bilo automata – ispravio ju je Moletić. Maja se i dalje hladila i gledala me odozdo, jer je bila mala.

– Doktore – rekla je – otvaramo diskusiju o ljubavi, to jest, kojem je zvanju ona najsličnija. Ja sam to sama izmislila. Što veliš, doktore?

– Ali trebali smo to po redu – upao je mladi pratilac.

– Onda neka ide alfabetskim redom. Reci najprije ti – obratila se Songgramu.

– Ali moje prezime počinje sa »S«.

– Da, ali ti si astrogator, a to je na »A«.

– Odlično! – prešao je pogledom po svima nama i počeo: – Ljubav donosi sa sobom besane noći, kao i astrogacija. U jednoj i drugoj treba bdjeti. Ako netko voli, ne zna da kaže zašto. Isto tako ne znam zašto sam astrogator. Ljubav savladava udaljenost među ljudima, kao i ona druga među zvijezdama, jedna i druga traže čitavog čovjeka i u objema donosi svako otkriće toliko radosti koliko i nemira.

– Ma, gledaj, molim te! – prekinuo ga je mladić. – Prvi govoriš, a sve si rekao što sam ja htio reći o matematici.

– A ja o fizici... – tiho se javio Rudelik. Gledao je između nas ravno pred sebe tamo gdje su se vrata otvarala na terasu.

– No, a ti, doktore? Što ćeš nam ti reći? – upitala je Maja, jer je htjela da prodre sa svojom temom.

– Ne znam... – počeo sam. U tom času spazio sam Anu. Stajala je između Nilsa i Zorina.

– Dakle? – htjela me prisiliti Maja. Iznenada je opazila da drugovi stoje nepomično pa se smela. – Čekaj... – rekla je meni, a njima: – Slušajte, meni se to svidjelo. To je bila moja ideja, ali sad mi se nekako manje sviđa... Možda je ne treba nastaviti?

– Što hoćeš da kažeš? – pitala je Nonna.

– Možda to baš nije suviše pametna zabava?

– I ja tako mislim – potvrdila je Nonna.

– Ne znam je li nepametno, možda je malo opasno – rekao je Songgram.

Maja je porumenjela.

– Licemjeri! – lupnula je nogom. – A hinili ste oduševljenje!

Krenula je energično, a svi su otišli za njom. Opet sam ostao sam. Neprestano sam gledao Anu. Nils joj je nešto živahno govorio, a ona ga je slušala kao što je samo ona znala da sluša, očima, smiješkom, cijelim licem. Krenuo sam prema njima, ali sam promijenio namjeru – i sam ne znam zašto – i izašao sam na terasu.

Beskrajna se vodena površina jednolično, ritmički gibala, kao da je ocean disao. Preko balustrade, na koju sam se naslonio, prebacila se stabljika biljke penjačice. U njenom, napola rastvorenom listu, kao u dlanu sjala je kapljica vode. Vidio sam u njoj svoju sliku. Tada je minijaturnu sliku zastrla sjena. Digao sam glavu. Kraj mene je stajala Callarla.

– Što ti tamo vidiš, doktore?

– Prije godinu dana bio sam kod tebe. Iza prozora je padala kiša. No, ti je se sigurno sjećaš.

– Sjećam se. Kako je plavetna ta kaplja! Isto takve su padale onda s oluka. Zašto na to misliš?

– Ne znam. U ovoj kaplji mogu plivati tisuće ameba, zar ne?

– Mogu.

– To plavetnilo koje se u njima zrcali, to je njihova granica izvan koje one ne mogu prodirati. Granica svijeta. Nebo.

U tamnim Callarlinim očima pojavilo se zanimanje.

– Govori dalje – rekla mi je.

– Tisuće pokoljenja nije upoznalo da se može prodrijeti kroz nebo, plavetno nebo, i spustiti se tako kao kad ameba isplovi izvan granica svoje kaplje.

– To mora biti strašno... za amebu – prošaptala je.

– Kako ti to dobro znaš!

– Znam ja amebe. A u tome što si ti rekao ima trunak istine.

– Da li bi ti htio biti negdje drugdje nego li na »Gei«?

– Ne.

– Kad sam bila mala, igrala sam se da prelazim u ljude. Predočavala sam sebi da sam netko sasvim drugi, ali baš sasvim drugačiji tako kao da sam iskušavala tuđi život. Bilo je to primamljivo, ali nije bilo pravo od mene.

– Zašto?

– Jer treba biti samim sobom. Uvijek sobom, svom snagom sobom, to više što je to teže. Ne prelaziti u tuđe sudbine, ali...

– Ali?

Callarla je stresla glavom da joj je suncem osvijetljena kosa zasjala zlatom, nasmiješila se i otišla.

Zagledao sam se u ocean koji je preda mnom gluho šumio.

Kraj mene jedan je čovjek bio naslonjen na balustradu kao i ja i gledao pred sebe. Već su se predmeti u našoj blizini počeli prevlačiti lakim sjajnim rumenilom. Čovjek je stajao pokraj mene tako blizu da ga nisam mogao pogledati, a da ne svratim na sebe njegovu pozornost.

Ipak sam ga pogledao. Njegovo je lice u tom sumraku imalo boju sivkastog kamena. Pogledao me, ili bolje pogledao je kraj mene, jer me nije spazio. Prepoznao sam ga, htio sam se javiti, ali se nisam usudio. Zacijelo je to shvatio, lako se naslonio i prvi rekao:

– Goobar, biofizik.

Poznavali smo se samo iz viđenja, to jest, ja sam njega poznavao. Rekao sam mu svoje ime i zvanje. Dulje vremena smo šutjeli, ali sada već drugačije nego li ono prije: zajednički. Zatim sam ga iznenada zapitao – ni sam ne znam kako mi je to došlo na pamet:

– Profesore, da li poznaješ Ametu? Živnuo je.

– Poznajem, naravno. Nekada je radio sa mnom.

– Kao pilot? – upitao sam naivno.

– Ne.

Činilo se da Goobar razmišlja.

– Trebalo nam je matematičara, i to ne makar kakvog. Ameta... kako da ti to razjasnim, doktore? Dijete više puta kaže nešto što ni najgenijalniji pjesnik ne bi izmislio. To su takve nesvjesne samorodne misli, a dijete ne umije da ih ocijeni. Mogu li biti bliske i drage, ali mu isto tako i sitnice mogu biti mile... Eto, Ameta često ima sjajne ideje, ali ih ne zna sam prepoznati između nevažnih, niti ih zna obraditi. Više puta je njegova misao tako zasjala kao da pokazuje smjer u daljinu. Drugačije nije mogao da misli.

– To može biti dragocjeno u kolektivu – rekao sam. Vrlo me zadivio ovaj novi Ameta koji se pojavljivao iz Goobarovih riječi. Goobar se još više nagnuo u mrak, zaoštrio mu se profil, ocrtan vulkanskim sjajem.

– Ne – rekao je. – Iz njegovih uputa malo bi tko mogao imati koristi. Svakako ne prosječan matematičar, jer je to bilo suviše udaljeno, ležalo je izvan granice prosječnog dostignuća. A natprosječan je matematičar opet uvijek suviše sam sobom, ima suviše izraziti smjer istraživanja i obično je tako njima fasciniran da ih neće da napusti zbog tuđe, ma i ljepše vizije. Baš kao što nitko ne bi htio da napusti ljubljenu ženu zbog neke druge, ljepše koja možda upravo njega čeka na Trećoj Umjetnoj...

– Zar nije mogao u tome ići dalje?

– Ne – ponovio je. – Pokatkad je bio kao netko, kome je odjednom pao na pamet neobičan simfonijski motiv, ali on ga ne umije zapjevati, a ne zna note, pa ga ne može ni zapisati i tako je stvar uvijek bila izgubljena. Upravo su takve bile njegove ideje o »matematikama« jer su to bile misli o sistemima, analize potpuna neovisne od sustava koji su nama poznati. Tako, neki matematični otoci koji negdje u tmini čekaju da ih netko otkrije... Neke će zacijelo učenjaci otkriti novim načinom sistematskog istraživanja, a neće ni slutiti da je neki čovjek sâm samcat stigao do tih neznanih obala... Njegov je um, uostalom, rađao i razne male nakaze, a on nije umio da odijeli zrno od pljeve.

– Dakle, sve je to bilo uzaludno... – rekao sam tiho.

– Ne! – rekao je treći put glasnije Goobar. – Gurnuo me u jednom smjeru koji sam već napuštao i na koji sam se vraćao... Tako on zna čovjeka namamiti. Zabljesnuo je preda mnom, rasvijetlio mi sablasni krajolik, izmišljen u djeliću sekunde i nije više ništa znao o njemu da kaže...

Nastala je šutnja.

– Poslije toga radio je mnoge druge stvari, jer je ovo bilo možda prije dvanaest godina, a možda i više.

– Čini se da je nedavno postao pilot – odgovorio sam. Možda je tek u tom zvanju našao ono što je tražio?

– I opet se varaš – rekao je Goobar s unutrašnjim smiješkom, kao da ga zabavlja, što ja ništa ne pogađam. – On je uvijek radio jedno te isto, sve se to više veže u problem s kojim se borio.

– To znači?

– S kruženjem među crnim strujama... tako je on to nazvao... Uvijek je imao vlastitu terminologiju. Radi se o transgalaktičkim putovanjima.

Iznenada mi se obratio.

– Širinom, razumiješ li doktore? Ameta me nadvisuje svojim širinom, to je tako stvarno kao kamen.

– Kao matematičar?

– Ne, kao čovjek!

Ovo me priznanje začudilo. Goobar je dalje govorio kao da govori samom sebi:

– Tako je čudno podijeljeno... I dodao je drugim glasom:

– Davno se nisam s njim sastao i zahvaljujem ti, doktore, da si me na njega sjetio.

Neko je vrijeme gledao u tminu iz koje je dopirao težak, jednolik šum, uzeo me pod ruku i rekao kratko:

– Hajdemo!

Išao sam s Goobarom prema sredini dvorane. Dok smo tako stupali uskim prolazom među stolovima, sretali su ga sa smiješkom i pozivali ga kretnjama i glasom, svakom pojedinom stolu. On je zastao u neprilici, ne znajući kome da se odazove. Osjetio sam radost da i na mene, koji pratim Goobara, spada trunak opće simpatije i poštovanja, iako to nisam zaslužio.

– Hoćemo li se sada rastati? Ti ćeš na jednu, a ja na drugu stranu – rekao je napokon Goobar.

O, bit ću Vrlo slabim nadomjestkom za Goobara! – rekao sam u zabuni.

Oni koji su bliže sjedjeli, čuli su to i nasmijali su se. Pošao sam k omladini. Bilo je tu, uostalom, i starijih. Naročito su se isticala trojica mehanoeurista, atletski građeni, a najviši i najsnažniji bio je upravitelj kolektiva, Tembhara.

Stigao sam baš na živahnu diskusiju i čuo posljednje riječi vitkog dječaka:

– A zašto ne bi mogli upotrijebiti automate prilikom ateriranja na novim planetama? Govori se da ćemo tamo poslati rakete s pilotima-ljudima.

– Da, to je nažalost neizbježivo – odgovorio je Tembhara. – Znaš zacijelo da se govori kako su automati savršeni i ograničeni, a ljudi su nesavršeni i neograničeni. Stvar je u tome da kod automata postoji takozvana »uskomešanost situacije«. Automat je uvijek pomalo jednostran, jer je projektiran da ispuni određene zadatke. No, na stranom planetu možemo očekivati susrete s tamošnjim neznanim stanovnicima i, u vezi s tim, nepredviđene situacije. Tamo bi se automati mogli vladati kao poludjeli! Da to razjasnim, uzet ću primjer iz starog priručnika mehanoeuristike. On ima samo historijsko značenje, ali će dobro osvijetliti ono o čemu se radi. To je kratka priča, a glasi ovako: neki čovjek imao je prostoriju pretrpanu starim globusima i okrnjenim loncima. Rekao je automatu da odstrani te starudije, ali se ovako izrazio: »Izbaci odavde te starudije, sve te okrugle predmete«. Poslušni automat je izbacio svu starež, ali je i čovjeku otkinuo glavu, jer je suviše doslovno shvatio zapovijed, a glava njegova gospodara bila je također okrugla.

– Automat ne može čovjeku nanijeti zlo! – čuli su se protesti sa svih strana.

– Naravno da ne može, jer svaki ima poseban osigurač. Ova se priča nije mogla uistinu dogoditi. Radilo se samo o izrazitom primjeru »nesporazuma« između čovjeka i automata. Mi razumijemo mnoge stvari koje su nam same po sebi jasne i ne trebamo o njima govoriti, ali automatu ništa nije jasno osim onoga, što je u njega ugradio konstruktor. Naši su automati građeni na principu samoobrane, da samo sebe ne bi uništili, imaju spomenute osigurače koji im onemogućuju da nanesu zlo čovjeku, ali u sasvim novoj nepredviđenoj situaciji, u prilikama stranog planeta mogli bi načiniti mnogo zla. Osim toga još jedna teškoća etičke prirode. Kad bi stanovnici drugih planeta poslali na Zemlju hrpu mašina, koje bi trebale ispitati da li je vrijedno stupiti u vezu s ljudima, ne vjerujem da bi nam to bilo milo.

Tembhara se nasmiješio, bljesnuvši zubima.

– Profesore – rekla je neka djevojka. – Ti si projektirao Giromate, zar ne?

– Da, to znači, sudjelovao sam sa još nekoliko njih u projektiranju.

– A profesor Averroes je na predavanju govorio da za zaustavljanje takvog Giromata uopće nisu potrebni nikakvi planovi. Kako je to moguće? Razjasni to, ako možeš...

– Pokušat ću. Najbolje da razjasnim na konkretnom primjeru. Naš je ured obradio prije odlaska sa Zemlje, kao posljednji iz serije, veliki Astrogiromat za Simidski opservatorij. To je gigant određen za specijalni posao. Ta mašina može stvarati »matematičke modele zvijezda«. Ona otkriva prošlost zvijezde i njezin oblik, razmjere, temperaturu, sve atomske promjene, stazu, djelovanje na ostala nebeska tijela i suprotno, njihovo djelovanje na nju. Jednom riječi, može da nam predstavi evoluciju svake svemirske zvijezde s nečuvenom tačnošću u neobično kratko vrijeme. Jednu milijardu godina zvjezdanog trajanja »preživljuje« mašina pred nama u dvadeset sekundi. Takav Giromat ne bi mogao sastaviti ni jedan čovjek na svijetu. Proračun i crtanje planova trajalo bi možda tisuće godina, a možda i više. Mogli bi se uzeti u pomoć strojevi za računanje, ali je i to potpuno nepotrebno jer postoji neuporedivo lakši i jednostavniji način. Evo ovaj: najprije gradimo sastav automata koji zovemo »osnovni«. Tome sastavu dajemo opće upute kako da načini Giromat, to znači, kažemo mu okolnosti i opseg Giromatovog djelovanja. Zatim dajemo osnovnim automatima građevni materijal i stavljamo ih u pogon. Poslije nekog vremena, to znači poslije nekoliko mjeseci, izgrađen je Giromat. Naravno, mi projektanti ne znamo kakve su to milijunske montažne operacije i analize proveli osnovni automati. Ne samo da to ne znamo, nego se za to niti ne zanimamo, nas se ne tiče konstrukcija Giromata u njenim pojedinostima. On izvršava sve naše zapovijedi – a to je jedino što nama i treba.

– Znaš li što, profesore – rekla je Maja Moletić, koja je stajala kraj mene. – Mislim da bi prije tisuću godina ljudi nazvali ludim onoga tko bi izjavio da će u budućnosti ljudi izgrađivati najkompliciranije automate bez planova.

– Ne mislim tako. Ja bih rastumačio princip na primjeru: tada su se upotrebljavali prvi primitivni strojevi za računanje. Inženjer, koja bi na primjer množio dva broja sama sobom pomoću takove mašine, ne bi se uopće interesirao za srednje etape te aritmetičke operacije. Potreban mu je bio samo konačni rezultat – i ništa više. Već je onda počela, iako samo hipotetski, primjena principa koji glasi: »Treba se kloniti nauke koja ne donosi korist.«

– A baš bi takvo bilo poznavanje svih veza na kablovima u astrogiromatu. Kad bi ih netko htio katalogizirati, ispunio bi opisom 10.000 svezaka triona. Taj bi posao bio besmislen i nikome ne bi mogao koristiti. Naša tehnička civilizacija obiluje takvim bezbrojnim uređajima da bi nas zalio ocean potpuno nepotrebnih opisa, kada bismo htjeli da sve prostudiramo i upoznamo, tako u tančine, kao što su nekada ljudi znah na primjer sastav sata. Kad ne bi bilo automatizacije pošlo bi ljudsko društvo prije tisuću godina sve užim putem sve tješnje specijalizacije pojedinca. Ljudi bi postali mravi od kojih svaki vrši samo sitan dio općeg rada pa ne bi ni mogli da obuhvate cjelinu. Ne samo da automati daju veću snagu ljudskoj misli tako kao što poluge pojačavaju snagu ljudske ruke, već oni skidaju s njega breme opservacije, katalogiziranja za koje nije potreban stvaralački um i ostavljaju mu samo ono što je najvažnije, što se ne ponavlja, što zahtijeva invenciju, misaono stvaranje i intuiciju. Tako automati pomažu da se razvije novi tip čovjeka kao i vrhovni vođa u starini, ocrtava glavne smjerove navale na neistražena područja i ne brine se za balast koji sačinjavaju sitnice.

Kad je Tembhara završio, nastala je šutnja, a onda je on rekao:

– Pripovijedaju, da je moj kolega Yoris, koji je vrlo rastresen, dao gradeći jedan Giromat osnovnom sastavu sve pojedinosti osim jedne – kako velik da bude aparat. Za mjesec dana se vratio na gradilište i već izdaleka opazio nešto nalik na Keopsovu piramidu, što je nadvisivalo sve u okolici. Malo u neprilici zapitao je automat, da li je završena izgradnja Giromata, a ovaj mu je odgovorio: »Ah ne, tek smo počeli, ovo je tek prvi šarafić!«

Svi smo se smijali.

Poslije ovog udaljio sam se od mladih da ne svratim ničiju pozornost. Pošao sam prema astrofizičarima. Kad sam se približio rekao je Ter Akonijan:

– Ima riječ profesor Trehub.

– O čemu se radi? – zapitao sam šapatom Zorina koji je stajao pod palmom.

– To je igra: izmišljavanje »mogućih svjetova« – odgovorio mi je isto tako. – Poslije Trehuba će govoriti Goobar.

Sve je utihnulo. Činilo se da će to biti dvoboj duhovitosti i mašte dvaju velikih učenjaka.

Trehub je vrtio svojom ptičjom glavom, stisnuo obrve u uzao i počeo vrlo ozbiljno:

– Može se zamisliti da svemir u kome živimo postoji na prekide i da prema tome čitava materija koja ga tvori na neki način »trepti« kao prekidana struja svjetla. No mi to ne opažamo, jer je to »treptanje« milijarde puta u sekundi. U takvom bi slučaju bilo moguće postojanje drugog svemira, čija bi materija u etapama svog postojanja »uskakivala« u prekide postojanja našeg svemira. Za oba ova svemira možemo reći da »naizmjence uskakuju u isti prostor«. Ako mogu biti dva takva svemira, onda ih može biti i vrlo mnogo. Svi oni, potcrtavam to, mogu postojati u istom prostoru i posjedovati neobične fizičke zakone, osim jednoga, koji bi regulirao njihovo uzajamno vremensko ponavljanje tako da ne bi došlo do sudara materije dvaju ili više svemira. Može se dakle zamisliti da kroz prostor, koji zauzimlju naša tijela, prodiru u ovom času nizovi bića iz svemira broj 5, 6 , 7 , 8 , 9, 3, 4, bića koja upravo sada raspravljaju o spomenutim mogućnostima.

Svi su pljeskali i smijali se, ali se brzo umirili. Čekali su za zanimanjem Goobarovu ideju. Goobar je stajao, po svom običaju, raširenih nogu i pomalo se njihao, kao da iskušava sigurnost mjesta pod sobom. Na kraju je rekao:

– Recimo da se kod neke metagalaktike počinje sve više komplicirati njena struktura, a to se objavljuje na taj način da pojedine zvijezde postaju slične nervnim stanicama mozga. Poslije nekog vremena postane ta metagalaktika skupina od nekoliko milijardi galaktika, kao neki »mozak« koji zauzima prostor kugle s polumjerom od – ta mi smo smioni ljudi – četiri milijarde godina svjetlosti...

– Grozna vizija... – šapnula je Callarla koja je sjedila nedaleko od mene – kakvo bi to bilo genijalno strašilo od ognjene materije...

– Varaš se, draga moja – odgovorio je vrlo mirno Goobar. – Bojim se da bi on bar po našem kriteriju bio najveći kreten.

Izvukao je priručni analizator i govoreći dalje izvršio neko manje računanje. – U takvom »mozgu« odgovarale bi galaktike živčanim jezgrama, a svjetlosni pramenovi živčanim impulzima. Da bi se pomislila najjednostavnija rečenica na primjer »Ja postojim« trebalo bi oko 10¹⁰ to znači više od sto trilijuna godina... Mislim da bi to bilo teško nazvati takvo polagano mišljenje genijalnošću.

Svi su se smijali, jedino je Callarla bila nešto razočarana.

– Dakle, to nije moguće? – rekla je. – Šteta.

Već mi se nekoliko časaka činilo da u salu prodire tutnjava, ali nisam na to obraćao pažnju. Kada je poslije Callarlinih riječi nastala tišina, čula se sve jače daleka nepravilna grmljavina. Dva put čuo se težak tresak. Pod je zadrhtao pod našim stopalima. Svi su skočili sa sjedala a poglede su upravili u širom rastvorena vrata terase. Iz hladne tmine, uzbibane vjetrom dopirala je sada neprekidna lomljava.

– Oho, tamo se događa nešto zanimljivo – rekao je Goobar i prvi pošao na terasu. Svi smo požurili za njim.

Vladao je dubok mrak te nam se činilo da svojom nevidljivom težinom sputava lica i ruke kao okovima. Najednom nam je bljesnuo u oči grimiz iznad vidokruga. Na mračnoj se pozadini ocrtavao čunj vulkana, a iz njega je iskakivao kratak plamen. U zraku se orila snažna tutnjava. Osjetio sam kako se pomiču kamene ploče na terasi. Vulkan je zijao ognjem. Nad njim se uzdizao gust oblak ispresijecan munjama. U njemu je pucao grom za gromom. Odjednom je kroz te duboke glasove nešto oštro škiknulo. Iz oceana se digle mase – kao krvlju natopljene pare – to je lava potekla u vodu.

Dulje smo vremena svi šutjeli, a zatim se prolomilo klicanje:

– Sjajno!

– Tko je došao na tu misao?

– Pa tko drugi nego Yrjöla!

– Osjećate li kako se sve trese?

Pronašli su Yrjölu, tapšali ga po ramenima, a on se branio i tumačio da nema s tim ništa zajedničko:

– Što je to tako važno? Pa događa se da vulkani provaljuju.

– Hajdemo odavde, kolege! – pozvao je jedan mladi glas. – Vi ne poznajete videoplastike. Oni su u stanju da nam spuste na glave plamenu sumpornu kišu samo da bi iluzija bila što savršenija.

Svi su prasnuli u smijeh. Vulkan je tako glasno rikao da smo se sve teže mogli sporazumijevati. Napokon je Ter Akonijan zamolio videokonstruktore, u ime svih nas, da smire kataklizmu, što su oni i učinili. Polako smo se opet vratili u salu. Prijašnje grupe su se sada razbile.

Pošao sam na galeriju. Pod glatkom, nagom stijenom sjedile su Soledad i Ana, koja me pogledala i govorila:

– Reci, jesi li imala u životu veče, koje ti je po tvom mišljenju zahvatilo idući dan. Veče, potpuno beskorisno, koje je trebalo ma kako preživjeti, kao da kliziš sa spruda? Veče u kome se nagomilao talog stvari koje se nisu dogodile i snova, koji se nisu ispunili, kada te obuzimalo nepovjerenje prema svemu što živo želiš, kada si odbacivala svaki započeti rad, a ako je došao netko prema kome si najravnodušnija, bila si sretna što je došao i skida s tebe ostatak odgovornosti za potraćeno vrijeme?

– Ako ti dođe takvo veče jednom ili dvaput u godini, onda to nije ništa – odgovorila je Soledad – ali, ako ti često dolazi, pazi... Tebi je s njime teško, zar ne?

– Jako – odgovorila je Ana. Neprestano me gledala. U tom času sam shvatio da o meni govori i da me ne vidi. Stajao sam u području iluzije pa me nije mogla vidjeti.

– Nitko ti ne može pomoći – produžila je Soledad – ali ti on...

Brzo sam se povukao tihim korakom, zadržavajući dah. Opet sam stajao pred rastavljenom pločom mozaika. Brzo sam zatim otišao. Nisam htio da mislim na taj razgovor koji sam nehotice čuo. Na suprotnom kraju galerije stajala su dva čovjeka i gledala dolje. Bili su to Goobarovi suradnici: Žmur i Diokles. Odande se širio vidik na dio sale gdje nije bilo stolova. Tamo se kretalo mnogo ljudi. Upravo pod nama stajala je grupa od nekoliko osoba, a centar joj je bila mlada djevojka u plavetno bijeloj haljini. Čuo se smijeh, a zatim je ona počela pjevati. Bila je to šaljiva pjesma, dugačka kao litanija. Kad je svršila prvu kiticu, pokazala je prstom na nekog iz grupe i taj je morao pjevati dalje. Tako je pjesmica prelazila od jednoga na drugoga i uz sve veći smijeh i opću veselost obletila salu i stigla do stupova. Tamo je stajao Goobar. Jedan dječak, koji je upravo završio kiticu, stao je pred njega i pokazao ga prstom. Časak je zavladala tišina, a onda je učenjak, bez zatezanja, zapjevao malo hrapavim baritonom slijedeću kiticu. Bio je nagrađen pravom burom pljeska. Zatim je on pokazao nekog u blizini i pjesmica je odletjela na kraj dvorane. Goobar je još sa smiješkom na licu, poslije ispunjene pjevačke dužnosti, izvadio iz džepa priručni automatic i počeo nešto proračunavati.

– Eto, to vam je cijeli Goobar – rekao je Diokles. – Možeš se s njim igrati, plesati, pjevati, govoriti o paklu i nebu, a on nikada neće biti sav s tobom. Kad su ga pitali kako dolazi do svojih velikih naučnih rezultata, dugo je razmišljao i napokon je rekao: »Može biti zato što ja neprekidno mislim...« U toj je, na izgled banalnoj rečenici neka isto tako velika, kao i jednostavna istina. On ima tu hrabrost da promisli do kraja onu hipotezu koja se čini najapsurdnija i da izvlači krajne konzekvencije iz svega...

Kraj nas je prošao automat. Diokles je odmah ispio dvije čaše vina. Obrazi su mu potamnjeli, kucavica je na sljepoočnicama izrazito udarala. Htio sam mu reći da više ne pije, jer se vidjelo da je u njemu neki nemir i žalost. Bilo je to na dnu svega što je govorio o Goobaru, ne samo u riječima, nego i u licu, u stisnutim ustima, u glasu. Žmur je od nas otišao. Njegov se visoki lik udaljavao kroz galeriju na tlu mozaika i nestao za stupovima. Časak smo šutjeli. Dolje su pjevali živahnu pjesmu, netko je u sredini udarao ritam, razlijegalo se ritmičko lupkanje nogama. Solist je plesao u sve širem, ispražnjenom krugu, okretao se i vrtio, ljeskala se sjajna odjeća i rasuta zlatna kosa. Diokles je to gledao ali nije ništa vidio. Odjednom se naglo okrenuo k meni sa još bolnije zgrčenim licem. Bit će da je i prije pio i da mu je vino štetilo. Uzeo sam ga za ruku da ga odvedem kući, ali on je zgrabio moju ruku i rekao kao da mi se iznenada povjerava:

– Nisam ja ni za što, vjeruj mi, već sam oglasio šesnaest radova, dva zaista dobra, ali kad o meni govore, nikada ne kažu »A, Diokles, znamo ga!« Ja sam Goobarov asistent i ući ću u historiju kao jedan iz Goobarove grupe, ništa mog vlastitog, prazan zvuk, sjena jednog od sto listova u krošnji drveta, i znam da iz toga nema izlaza. Tako mora biti...

– Što ti to govoriš? – rekao sam dirnut. Toliko se skrivene patnje odjednom pokazalo na licu malog čovječuljka. – Pa ti bi mogao raditi samostalno ili u kojoj drugoj grupi. U svako doba možeš otići od Goobara.

– Što? – kliknuo je Diokles. Lice mu se stisnulo kao tamna pest.

– Otići od Goobara? Otići? – ponovio je. – Čovječe, što ti to govoriš! Ja da dobrovoljno odem? Gdje ću naći drugog takvog?

– Ako se ne možeš s tim pomiriti, što te on toliko nadvisuje... – počeo sam oprezno.

– Što ti to govoriš? – zapitao je Diokles u najvećem čuđenju, zatim se privukao k meni i počeo tumačiti toplim šapatom:

– Da, on me nadvisuje, nadvisuje sve nas. Pa što onda? Idemo neprestano dalje. U sedam godina izvršili smo golem posao u Institutu. Svatko će ti to potvrditi, ne hvalim se. I sam znam da sada mogu više nego li na početku, da se povećao raspon moga uma, ali kad dolazim do te tačke, do koje je Goobar došao, on je već opet daleko i opet nas je pretekao za mnogo razvoja. Navala slijedi za navalom, a ja sam svaki put poražen. Je li to gorko? Tko bi mogao reći da nije? Da! Ali svaki put me pobijedi netko jači nego prije!

Isto tako naglo kao što me je zgrabio za ruku, tako me sad pustio. Nasmiješio se nastojeći da se ispriča. Kimnuo mi glavom i otišao sitnim, lakim, brzim koracima.

Kasnije sam na terasi spazio Callarlu. Nije bila svjesna da je netko može vidjeti. Stajala je nepomično, okrenuta prema onoj strani odakle su dopirali glasovi. Poluotvorena su usta nešto nevidljivo u se upijala. Mislim da su takva bila lica nekadašnjih ljudi, ponijeta vjerskim zanosom. Nije čula što je Goobar govorio. Sva je bila omađijana njegovim dubokim glasom kao da je nastojala da mu se preda neka je nosi – a odmah je poslije toga bila napuštena.

Ljubila ga je. Ljubila ga je zato što je bio upravo takav, što se nikada nije moglo predvidjeti kakav će biti njegov idući čin ili riječ, s neočekivanom nježnošću, lakom i – možda nesvjesno – požrtvovnom, ljubila je njegove prste uvijek ozeble od metalnih tipaka. Ljubila je šaljivi prkos kojim je naginjao glavu na stranu i onaj smiješak koji je imao kad se prepirao sa svojim automatima i način, kojim je šuteći pritvarao oči kao da ga zabavlja to što drugi ništa ne razumiju. Pokatkad, kad bi je privinuo k sebi, njegova bi se glava, nagnuta prema njenim prsima, iznenada ukočila, a onda se digla, ali njegove oči je više nisu vidjele. Nije je više vidio, a njen smijeh nije više do njega dopirao. Razdijelila ih je jedna od beskonačnosti s kojom se on igrao. Poslije kratkog časa vraćao mu se pogled, odlazio je tada kakvom stoliću i nešto zapisivao. Boljela ju je ta prirodna lakoća kojom se od nje otkidao. Patila je zbog tih iznenadnih prekida u njegovu pogledu. Shvaćala je da je njena ljubav bojažljivo svjetlo koje pada izdaleka, a on se sad u njemu pojavljuje, a sad opet nestaje u mraku samoće u koju nitko nema pristupa.

No ona je naučila da ljubi i taj pogled koji je preko nje prolazio, zavoljela je bol koju joj je zadavao, jer je njome mogla mjeriti veličinu svoje ljubavi.

Glasovi diskutanata postali su jači, a onda su utihnuli. Ljudi su ustali i pošli prema vratima. Kad su ulazili u salu presijecale su sjajne pruge njihove crne likove. Goobar se još jedan čas zadržao kraj kamene balustrade. Pogledao sam na sat. Bilo je oko tri sata noću. Kad sam podigao glavu, upravo je Goobar izlazio. Nije vidio nju, sakrivenu u sjeni vrata. Nestao je u dalekoj vrevi. Djevojka je stupila korak naprijed i našla se u svjetlu. Vidio sam njen smiješak koji mi je sve rekao. Kako se to dogodilo? Ne znam. Znam samo da sam sakrio lice rukama da ništa više ne vidim poslije tog smiješka.

ANA SA ZVIJEZDA

U drugoj godini putovanja prekinuli smo praktički sasvim vezu sa Zemljom. Sitna krhotina čovječanstva, zatvorena u ljusku koja je padala kroz ledeni mrak, bila je prepuštena isključivo samoj sebi. I život je tekao: laboratoriji su radili, na međugrupnim konferencijama izmjenjivali su se rezultati ispitivanja, mladići i djevojke završavali su studije, sklapali se brakovi, dolazila su na svijet djeca.

Poklanjao sam im mnogo pažnje; tačno sam ispitivao majke koje su dolazile u ambulantu i moram reći, da me osim naučne radoznalosti rukovodila nejasna slutnja, da će neposredno susjedstvo vječnoga mraka i zvijezda, pred kojim smo se nastojali zaštititi debelim oklopom broda, izvršiti neki nepoznati utjecaj na oblikovanje i razvitak tih malih ljudskih bića. Zato sam i izvjesnom sumnjičavošću asistirao kod previjanja ružičaste, kričave novorođenčadi kao da sam očekivao da će se neočekivano pojaviti u njih nekakve »zvjezdane« odlike, ali ta se očekivanja (shvaćao sam svoju neozbiljnost) nisu ispunjavala. Da pravo kažem, brinuo sam se o djeci sam, jer je od nas troje liječnika Schrey bio kirurg, a Ana je opet imala prema djeci skrivenu antipatiju, koju sebi nisam uspio objasniti.

Život je na brodu, naizgled, dostigao stanovitu ravnotežu, pa ipak bi pažljiv promatrač mogao zapaziti promjenu koja se zbivala u svima nama, promjenu u toliko bitniju, što se skrivala duboko u svakom čovjeku.

Bojali smo se nekoć svemoćne, sveobuhvatne šutnje. Da li je taj strah bio opravdan? Zapravo nije. Sastajali smo se rado i često, društveni susreti nisu bili rjeđi od naučnih, djelovale su sportske sekcije, ali su ta naša zanimanja i razgovori bili prilično čudnovati. Mnogo smo govorili o svakidašnjim, neznatnim stvarima, o koncertima koje smo slušali, o knjigama koje smo pročitali, o poznatima. Zemlju nije nitko spominjao, njeno se ime nije uopće javljalo u razgovorima.

O tome su razgovarali jedino stručnjaci. Otkrivali su više zanimljivih činjenica. Tako je nekoliko mjeseci nakon što je postignuta puna brzina putovanja otkriveno da temperatura »Gee« počinje neznatno rasti. Inženjeri su nastojali da otkriju uzrok ovoj pojavi. Bilo je to tim neobičnije što brodski motori nisu više radili. Uzrok je morao biti dakle izvanjski, a tamo se prostirao svemirski vakuum koje je u jednom kubnom centimetru sadržavao jedva nekoliko atoma. »Gea« se ipak kretala takvom brzinom, da se svaki kvadratni centimetar njezina oklopa sukobljavao u sekundi s 800 milijardi atoma. To je bilo dovoljno da nastane »trenje« i odatle zagrijavanje rakete, što više pokazalo se da se brod, režući ovaj međuzvjezdani »plin«, pomalo oblaže slojem atoma, donekle »usisanih« brzinom u vanjsku površinu oklopa. Naravno da je prirast mase, koji je na ovaj način nestajao, bio neobično malen, ali su ga izmjerili precizni instrumenti.

U ambulanti sam imao po nekoliko pacijenata svaki dan Njihove su smetnje bile različite, često vrlo neodređene; katkada se činilo da su im samo povod da razgovaraju s liječnikom, razgovor koji je dopuštao potpunu iskrenost. Taj privilegirani položaj omogućio mi je da upoznam izvor događaja koji su uslijedili nekoliko mjeseci, pa čak i nekoliko godina kasnije.

Polako se stvarala nekakva opća »lagodnost života«. Ljudi su se rado zabavljali, rado se šalili, ali je sve to bilo površno. Rijetko bi nekome usred najobičnijeg razgovora izletjela riječ, koju su svi prešućivali. Sjećam se, kako je jednom u vrtu, kada se govorilo o radarima tektonofizičara i mogućnosti njihove kasnije primjene, spomenula Zemlja i kako je jedna žena rekla poluglasno: »Hoćemo li se uopće vratiti?« Sekundu je vladala napeta šutnja, a onda je nekoliko osoba počelo najednom brzo govoriti o nečem drugom.

No ljubav je bila ona pojava koja je najviše zabrinjavala, koja je, čini se, dopirala do najdubljih, najskrovitijih slojeva psihe, gotovo nepristupačnih bilo kakvom promatranju.

Naša civilizacija stvorila je novi odnos među spolovima kojemu je osnova stvaranje – bez obzira da li duhovno ili fizičko – kao najdublji smisao postojanja. Duhovno stvaranje proističe iz tjelesnog, ono je kao njegov viši, jasniji odraz, kao neprekidno ponavljanje divljenja i nemira koje u nama budi svijet. Nekada su se ljudi predavali spolnom uživanju ne shvaćajući da je začeće novoga bića najveća odgovornost koja leži na čovjeku. Pokoljenja su se rađala i nestajala, a velika, razumljiva tajna predavala se iz jednog u drugo kao zatvoreno pismo koje su mogli odgonetnuti tek kasniji potomci. Ljubav, koja ne podliježe naučnom ispitivanju, ne može zarobiti u formule i zakone, ne može se izračunati ni predvidjeti, pa ipak predstavlja u našem racionalnom svijetu iskustvo bez kojeg život ne bi bio potpun.

U zemaljskoj ljubavi našeg vremena nema ništa od provale žudnje, od iznenadnih privlačenja i odbijanja, od lakomosti posjedovanja, pomiješane s osjećajem ograničenja i zavisnosti. Kao planeti, koji se kružeći svojim putanjama sreću u nekim rijetkim tačkama vrlo blizu, muškarac se i žena u ljubavi zbližavaju međusobno toliko koliko se samo jedan čovjek može približiti drugome. Tako nastaje uzajamno maštanje, gledanje svijeta očima drugog čovjeka, tajna njegovog neprekidnog prisustva i radost zbog preuzimanja tuđih briga i tereta, kojih nikada ne može biti previše. Strast je tada samo jedna od mnogih navika, a milovanje iz probuđenih osjetila prelazi u znakove jezika bez riječi, koji počinje tamo, gdje običan, svakodnevni govor, bespomoćno prestaje. Takva ljubav može biti samo jedna.

Sjećam se, kako se u razgovoru s historičarima, koji su mi pričali o historiji ljubavi u davnim vremenima, nisam mogao načuditi kolebljivosti i promjenljvosti osjećaja u starih naroda, a nikada nisam shvaćao, kako su mogli, zahtijevajući obrazovanje na mnogim područjima života da ne traže ništa na jednom od najvažnijih – na području roditeljskog odgoja djece. Njihovo je neznanje moralo biti dosta golemo, kad su se usuđivali prepuštati to područje potpunoj slučajnosti i proizvoljnosti, ne shvaćajući da je dijete u prvim godinama života najosjetljiviji i najpodatniji materijal, u kojem ostavljaju svoj otisak svi utjecaji okoline, a greške stečene u to vrijeme ne može kasnije odstraniti čak ni najveći odgojni napor.

Na »Geinu« palubu stiglo je sa Zemlje mnogo žena i muškaraca već zrelih za ljubav, ali koji su još uvijek tražili svog druga pa je trebalo očekivati da će dugo vrijeme putovanja spojiti mnoge parove. Ova su se predviđanja ispunila, ali su se zapreke koje je većina morala svladati pokazale veće nego što se to moglo zamisliti. U drugoj godini putovanja događalo se da su se parovi sastajali i opet se rastajali kao slučajno, a činilo se da ovo vraćanje prastarim, barbarskim običajima okružuje nekakva zavjera opće šutnje.

Dok smo mogli donekle zavaravati drugove u radu, kolege, čak i prijatelje, nemoguće je bilo tako postupati u najdubljoj sferi osjećaja. Odatle pokušaji u traženju zaštite u naručju žena, nestajanje u grču užitka. Znali smo da nas trajno neće povezati ni zajednička samilost, ni očaj, ni želja da se zbaci sa sebe odgovornost za svjesno odabranu sudbinu, da će to moći učiniti samo ljubav, a ipak su muškarci tražili žene, a one su im se poklanjale šutljivo i predano kao po nekom sporazumu. Bili su to opasni i uzaludni pokušaji spasenja. Nadošla oseka odbacivala je slučajne ljubavnike, lišene misli i nezaštićene i kada se iznad njihovih glava razlijegao u mraku zaglušan zvižduk danonoćnog upozorenja, nisu se usuđivali pogledati sebi u oči, jer je u njima bila praznina od koje su htjeli pobjeći, a teret odbačen za trenutak vraćao se i tako su ležali jedno kraj drugoga usamljeni, shvaćajući svoj poraz.

Na koga mislim izgovarajući ove riječi? Prije svega na sebe, premda znam, to jest slutim, da je mnogi od mojih drugova proživio sličan poraz. Mislim na sebe. Samo na sebe, jer Ana je iz ovog iskušenja izašla kao pobjednik, premda je dugo trpjela, a možda baš zato, što se usudila trpjeti, dok sam ja želio samo zaboraviti.

Kad se ljudske glave približavaju poljupcu, pogled ne može više obuhvatiti drugo lice, jer je preblizu, ali je to fizička blizina koja ništa ne rješava i koja ništa ne veže. Uzalud sam htio požuriti dolazak dubljeg osjećaja, uzalud sam ga tražio u snažnim poljupcima, u čvrstom zagrljaju – dok se on krio u večernjoj šutnji, u napola skrivenom smiješku, u slučajnom, neočekivanom dodiru ruku, od kojih je jedna željela pogladiti drugu i zaustavila se plašljivo na pola puta. Kako nisam shvaćao Anu, kako me okrutno nije zanimalo ništa od onoga, čime je živjela!

Ipak opažao sam katkada, da se sjećala najsitnijih pojedinosti iz naših prvih susreta, dok se ja gotovo ništa nisam sjećao; smatrao sam da je to zbog pamćenja svojstvenog ženama koje često nedostaje muškarcima. Bio je tu i jedan razgovor koji sam slučajno čuo i više takvih sitnica, koje nisam htio shvatiti. Ali jedne večeri dogodilo se nešto, što se više nisam usudio previdjeti.

Sjedili smo, zapravo napola ležali, na postelji pokrivenoj teškim bijelim krznom. Umoran, naslonio sam glavu na Anine skrštene ruke i gledao pred sebe očima koje nisu ništa vidjele. Plamtjela je nisko obješena modra svjetiljka. Govorio sam, kao što je to već bivalo, o tome, kako ćemo u buduće živjeti zajedno, kako ćemo naići na planet, tako malen da će na njemu biti mjesta samo za dvoje ljudi, a kada sam tako pričao ugledao sam najednom u ogledalu na zidu Anino lice.

Slušala me s gorkom grimasom na usnama, koje kao da su mi govorile: Znam da je sve to laž i da sve to govoriš samo, eto, tako da ispuniš šutnju, i da ćeš svaku riječ zaboraviti tek što je izgovoriš. Ali neka, govori dalje, govori samo dalje...

I u taj tren sam spazio, kako je to bio užasan eksperiment. Nisam joj davao ništa; bila je za mene toplo, tiho utočište pred dugim, praznim satima tjedana i mjeseci. Navikao sam se na nju, kao što se čovjek navikava na neki krajobraz; kad je bila odsutna, osjećao sam prazninu, ali izvana, ne u sebi; u sebi – to bi značilo ljubav. A ona je to razumjela od samog početka i pristajala na sve to s nekim mirnim očajanjem jer me je ljubila.

Bio sam najdraži, pa ipak stran čovjek; ravnodušan i bezbrižan stupio sam u njen život, razbacivao najintimnije uspomene, prebirao po njima kao dijete među šarenim stakalcima, časkom je približavao k očima, da bi odmah s dosadom odbacio, a katkada bivao nježan – a to je bilo još gore. Da, mogao sam njenim očima vidjeti svijet, čuti one glasove njena srca, koje ni sebi nije otkrivala; spremna na sve, gledala je svoju sudbinu kao da je tek započinjala, bijela i neispisana. Njezina ljubav nije se plašila zvijezda – a ja sam mislio o tome, da je njezina kosa mirisna, a koža topla i meka...

Ušutio sam, nesposoban da istisnem ma i jednu lažnu riječ.

– I što će dalje biti... – tiho je upitala, njišući polako moju glavu. Nisam mogao govoriti, grlo mi je bilo stisnuto kao željeznom rukom, pa dodajući još jednu podlost svim dosadašnjim, privukao sam k sebi njezinu glavu na poljubac u kojem sam se sklonio, kako ne bi pročitala na mom licu da već znam.

Kako bih želio da vam mogu reći, da sam odmah nakon toga zavolio Anu i da smo bili vrlo sretni, ali, nažalost, ljudski se problemi ne rješavaju tako jednostavno.

Prošla je duga zima putovanja, došlo je drugo proljeće. Dosad su sva stabla u vrtu prolazila sve promjene, poslušna umjetnom suncu. Kad je grijalo jače, pokrivala su se lišćem, cvjetala, kad je postajalo slabije – šarenila se najdivnijim jesenskim bojama. Samo jedan kanadski bor nad potokom nije mijenjao izgled, zaogrnut crnilom svojih iglica. U zemlju, iz koje je crpao svoje životne sokove, uštrcavali su botaničari specijalne hormone i preparate, ali on je stajao nepomičan, smrknut, ravnodušan, kao da je prozreo njihovu naivnu igru i ne želeći da bude dio lažnog priviđenja, zamro u vječnom snu. I, eto, jednoga jutra cijelom se »Geom« proširila uzbudljiva vijest: crni je bor povjerovao u proljeće i noću je ispustio zelene izdanke...

U velikoj skupini sastali smo se u vrtu. Nitko nije ništa govorio. Svi, koji su žurno trčali onamo, tjerani neshvatljivim osjećajem, zaustavljali su se, gledali šutljivo u probuđeno stablo i jedan za drugim tiho se povlačili iz kruga. Pokraj mene su stajali Ameta i Zorin.

– Pođi s nama – javio se Ameta. – Prošetat ćemo zvjezdanom galerijom.

Nisam za to imao ni najmanje volje, osobito sada.

– Nećeš? – rekao je Ameta – Pa, ipak dođi!

Osjetio sam gnjev prema Ameti zbog njegova navaljivanja. Ustao sam i nerado krenuo za pilotima. Lift nas je podigao iznad palube za promatranje. Začas smo se našli u mraku ispod zvijezda. Nisam ih htio gledati. Okrenuo sam glavu, ali sam osjećao ponor koji se otvarao iza mene. Stajali smo tako u mraku, dok odjednom nije progovorio Ameta, kao da se nikome ne obraća:

– Ne stanujemo u kući pod oblacima, mi smo u svemiru. Možemo sebe lagati i postupati tako, kao da je drugačije, ali to je sve. Mnogo je bolje ustvrditi da smo u svemiru... pa čak i poći od ove konstatacije. Istina, tada dolazi strah, jer nam je sada oduzeto sve na što smo se navikli oslanjati. Um nastoji po svaku cijenu da prikri je stvarnost nekakvom golemom laži. Ne smije se to raditi. Ne treba nam udobna sigurnost zaštićena od događaja. Zar neistražena, opasna nesigurnost nije mnogo ljudskija? Neprestano širimo horizonte života, zato otkrivamo u njima sve više. Ne zatvaraj oči! To je jedina hrabrost, koja je potrebna. Ne odbacuj svemir, ne buni se protiv njega, jer upravo takav je svijet. Naš svijet. Treba samo shvatiti da je sve to više naše, ljudsko, ukoliko je teže, pa će ono što se činilo tuđe i strašno postati odavno traženi cilj...

PETAR S GANIMEDA

Dugo već nisam spominjao Petra, ali njegovo stanje, nije se mijenjalo u toku cijelih dvadeset mjeseci, koji su slijedili nakon prve operacije. Spasila mu je život, ništa više. Ožiljci, koji su se stvorili u mozgu, sprečavali su kolanje misli. On je zapravo iznova učio govoriti. Pri kraju druge godine Petar se gotovo nije razlikovao ni od kojeg drugog između nas, ako ne uzmemo u obzir činjenicu da je većinu događaja iz svoje prošlosti znao kao stvari naučene a ne kao doživljene. Njegovu vlastitu historiju ispričali smo mu tako, kako nam ju je putem radija javila Zemlja. Zakašnjenje signala nije imalo nikakva značenja, jer u vrijeme kad su stizali na brod nisu bili za Petra ni od kakve koristi.

Mladić je već sjedao u duboki naslonjač, bio je vrlo mršav, ali je svaki dan stjecao nove snage i sve je češće spominjao svoju namjeru da se pridruži grupi omladine koja proučava kozmonautiku. Ovu smo želju pozdravljali s istinskim zadovoljstvom, uvjereni da će mu rad najpotpunije omogućiti povratak u normalan život. Zaključivši da već smije saznati sve, što se s njim zbivalo u te dvije godine, to više što ga je uznemiravala njegova sudbina iz tog razdoblja, ja i Ter Haar ispripovijedili smo mu na koji se način našao na »Gei«.

Vrlo sam obzirno spomenuo važan eksperiment prilikom proučavanja njegovog mozga. Petar je sve to mirno saslušao, no kasnije oči su mu počele sjati, te sam se uplašio da se možda ne vraća živčana groznica. Uveče je izjavio, da želi onima koji su mu spasili život, ispričati svoju jedinu spašenu uspomenu. Najprije sam pokušavao da ga odvratim od te misli, ali se on tako uporno vraćao na nju, da smo poslije savjetovanja s Anom i Schreyjom pristali. Osim liječnika i Ter Haara prisustvovao je pričanju također Ameta, čije je društvo uvijek na čudesan način bodrilo bolesnika. Petar je govorio kratkim rečenicama, često je prekidao i upitno gledao sad mene, sad Anu, kao u tihoj nadi da ćemo osjetiti koju mu riječ treba prišapnuti.

Njegova je priča bila nepotpuna, razdijeljena dugim stankama. Evo je:

Ranu je mladost proveo kao i drugi dječaci njegovih godina. Do sedme je godine živio kod djeda i bake u velikom Rezervatu euroazijskog prirodnog parka, na pamirskoj visoravni i samo je dva mjeseca na godinu provodio u roditeljskoj kući na Visli. Kasnije je počela škola, to znači stalna putovanja po zemaljskim morima i kopnima, vezana uz učenje zemljopisa i geologije, razgledanje starih muzeja i zbirki uz predavanje iz povijesti, izlete u planine, ljetne plovidbe niz rijeke, prvi raketni letovi u društvu odgojitelja i drugova, samostalni fizički i kemijski eksperimenti, razgledanje planetarnih modela u Dječjem svemirskom parku i napokon prvi dvotjedni boravak u zvjezdarnici u Šestoj kozmičkoj stanici.

Bilo je to vrijeme plamenih snova i maštanja.

Kada je navršio sedamnaest godina, počeo je posjećivati razne tehničke fakultete, institute, radionice, kako bi otkrio, upoznavajući neizmjerna područja ljudske djelatnosti, ono čemu će se zauvijek posvetiti. Najprije ga je privlačila astronomija dok nije stigao u golemi Institut opće i eksperimentalne astronautike.

Nakon tri godine završio je pripravni tečaj i stao se spremati za iduću etapu samostalnih proučavanja, koja je trajala četiri godine. Tado je doživio svoj prvi trijumf – i prvi poraz. Profesor Dyaadik, ocjenjujući rezultate rada svojih učenika, rekao je za njega da najviše obećava, ali je uskoro ta radost bila pomućena gorčinom. Doživio je poraz u borbi s nepoznatom silom koju nije otkrio na dalekom planetu, nego u samom sebi.

Upoznao je mladu djevojku, studenticu kao što je i sam bio. Povezali su ih zajednički interesi i nade. Poslije godine dana bili su već prijatelji. Njihove misli – opažali su to sa smijehom – kretale su se uporednim kolosijecima, a osjećaj koji bi se javio kod jednog prilikom slušanja muzike ili razgledanja umjetničkih slika kao da se nadopunjavao u drugom. U to vrijeme radio je intenzivnije nego bilo kada. Nailazeći na zapreke nikada prije nije osjećao takvu sigurnost pobjede, nikada ih nije svladavao s takvom upornošću, ali je konačno rješenje umjesto olakšanja donosilo nemir. Neprestano je tražio vanredne zadatke, nove probleme i sadržaje. Najednom bi ga spopadala nesavladiva želja za samotnim planinarenjem; izvršio je tada nekoliko odvažnih, čak i lakomislenih, vrlo teških uspona, dok nije jedne večeri, kada je ostao s njom u laboratoriju i gledao, kako se okrenuta leđima kretala oko aparata, laka i snažna, shvatio i to tako iznenadno i tako naglo da je srce u njemu zamrlo, da sve ove borbe, strasti i bježanja, neshvatljivi zanosi, vrelo snova, neizrečene čežnje i lutanje, da sve to objašnjava jedna riječ: ljubav.

Nije joj to rekao odmah, niti skoro, napokon je došao taj čas i sve se svršilo, jer ga je ona voljela, cijenila i poštovala – ali ga nije ljubila.

Poslije odlučnog razgovora nije je vidio nekoliko mjeseci, a kad su se sreli nije više ništa govorio. I – što je još čudnije – nije gotovo nikada ni mislio na nju. Rijetko kada, dok bi noću bdio nad raširenim papirima uz nisko spuštenu svjetiljku, između dviju etapa izrađivanja zadataka, pobjegao bi mu katkad pogled s osvijetljene plohe papira izvan stolnog ruba, gdje je počinjao mrak, prazan i crn kao međuzvjezdani prostor. Tada bi ga pogodila munja tuge tako snažno, da je gubio dah.

Prošla je godina dana studija, pa još jedna. Petar je pristupio diplomskom radu. Nastanio se u jednom odjeljenju Instituta, u astronautičkoj bazi na Mjesecu. Tamo je završio svoj rad i stigao na Zemlju, da ga preda u ruku svog nastavnika, Dyaadika. Želio je da se istoga dana vrati, ali je sreo starijeg kolegu koji mu je napola u šali rekao:

– Ružno je od tebe, što se kod nas ne pojavljuješ. Moja kćerkica još uvijek čeka obećanu priču.

– Ako sam obećao, zamoli je oproštenje i reci joj da ću doći sutra. – ozbiljno je odgovorio Petar.

Imao je nekoliko sati vremena pa je otišao u veliki park kraj Instituta. Tamo je sreo onu koju nije vidio dvije godine. Vrlo se obradovala i predložila mu zajednički izlet. Odletjeli su u jedan obližnji rezervat. Do zalaska sunca hodali su po vrijesištima, ona je brala cvijeće i složila golemu kitu. Napokon, ugrijani od sunca, umorni, sjeli su na južni obronak brežuljka, pokriven visokom, bujnom travom. Sunce se već skrilo iza vidokruga, u lišću je zašumio povjetarac koji je predskazivao hladnu noć. Najednom je oblake na sjeveroistoku zahvatio neki blijesak, nepodnošljiv očima. Blještava zraka ih je pogodila, digla se do zenita i nestala. Malo kasnije počela se s visine spuštati sve jača tutnjava, slična grmljavini daleke oluje.

– To je bio posljednji za Mjesec – rekla je djevojka. – Odletio je bez tebe, ostat ćeš još sutra?

Nije odgovorio. Mrak je postajao sve gušći. Lice djevojke bilo je sve manje vidljivo, bilo je kao kip koji prekriva tamna voda.

Šutnja je trajala dugo. Napokon dopre do njega živo šuštanje: ustala je.

– Moramo već ići – rekla je stišavajući glas, kao da netko stoji u blizini. – Već je kasno...

– Šteta što nisam uzeo heliplan, poletjeli bismo – odgovori ustajući.

– Ah, ništa zato... ali, Petre, ne znam kojim smo putem došli.

– Snaći ćemo se prema zvijezdama i potražit ćemo Orguljar. Prolazi tu, nedaleko. Ovuda, gore. Vidiš li Velikog Medvjeda? Tamo, dalje je Sjevernjača.

Našli su se na vrhu brežuljka – na blago nagnutoj, goloj kupoli. Slabo treperenje zvijezda samo je pojačavalo tminu. Odredivši smjer kretanja počeli su silaziti. Noge su im tonule u visokoj travi, mokroj od rose.

– Jesi li već čuo – upitala je malo kasnije – da je već zaustavljeno izbacivanje vode iz oceana izvan granica Zemlje?

– Radi se o onom planu povećanja kopnenih površina?

– Da, ali do sada se voda izbacivala beskorisno, a sada su nam stigli projekti da se ta voda upotrijebi za navodnjavanje suhih planeta... Ubola sam se. Evo, već počinje staza. Nekud ćemo valjda stići. Tako, profesor nas je dakle sve prebacio na novi posao. Izvanredno zanimljiv.

Staza, kojom smo išli, vodila je među visokom, neobrezanom živicom. Na zaokretu s lijeve strane otvorio se vidik na prostrano, široko područje. Vrlo daleko u nebeskim visinama, plovio je sjajan oblak, zatim je stao i otpuzao natrag.

– Vidiš – pokazala je svom pratiocu – to Pozdena vrši svoje eksperimente... Šteta, što ne ostaješ dulje... Pokazala bih ti sve novo. Mnogo smo učinili u posljednje vrijeme.

– Ne – odgovori nestrpljivo. – Nisam trebao ovamo dolaziti – izmaklo mu se.

Zastala je. Sitni listići živice imali su jasnu, gotovo sjajnu donju stranu i kad ih je vjetar okretao činilo se kao da iz mraka gledaju deseci bjelkastih očiju. Nije je vidio, samo su se u lakim povjetarcima listići okretali i padah i ovo nemirno lepršanje kao nekih sablasnih plamičaka ocrtavalo je nejasni njezin lik.

– Zašto, Petre? – upita tiho.

– Ne govorimo o tome – zamoli je. Najednom se osjeti vrlo umoran. Ne govoriti, ne misliti, samo ići s njom kroz ovu tminu, ići, ići...

– Petre, mislila sam da... Ja nisam htjela, razumiješ... Mislila sam da za te dvije godine... – nije dovršila.

– Da sam zaboravio?

Nasmiješi se nevidljivim smiješkom. Osjećao je samo veliko umirenje i spokoj te noći, ništa više.

Pružila je ruku. Prihvatio ju je u mraku. Stajali su na najmračnijem mjestu, kao da su im tijela sasvim nestala. Glasom, kakav još nije čula, tako tihim da se jedva dizao iznad stalnog šuštanja lišća, rekao je:

– Sve, štogod mi se događa, najprije ne postoji, zatim dolazi, prilazi i nestaje, ali ti traješ. Ne znam, zašto je to tako i ne pitam. Oblik tvojih prstiju, ustiju, glave meni je dan. Sve to postoji i ne čudim se tome, premda se katkad mogu buniti protiv toga... Ali tko se zaista buni protiv vlastita tijela? Nisi mi draga, kao što mi ni moje tijelo nije drago, samo je neophodno, bez njega ne bih mogao postojati. Dodirujem tvoju ruku. Ali što to znači? Evo zglob, mišići, koža, ta sve je to istina, ali nevažna. Kako da ti kažem? Besmrtnosti nema. Svi to znamo i svi tako mislimo. Ali sada, u ovom trenutku, besmrtnost postoji. Jer osjećam tvoju ruku, a to je objašnjenje i odgovor. Dodirujem tvoju ruku, kao da znam sve zaboravljene, izgubljene, sve ljudske čežnje, sve svjetove, njihov početak, historiju, kraj...

Opuštenim prstima njene ruke dodirivao je, sagibajući se, sljepoočnice i čelo.

– Osjećaš li ovu tvrdu izbočinu? To je kost. Jednom će izroniti iz tijela slobodna i gola. Ali ništa zato. Jer premda je sve samo promjena u rijeci oblika, tekući oblik atoma i njihova struktura, povezanje atoma, sastav atoma, a oni se katkad sastaju da bi stvorili tijelo čovjeka, i opet se razilaze – ovaj će trenutak ostati. Trajat će u prašini u koju će se obratiti moje sjećanje, sadržano zauvijek, jače od vremena, od zvijezda, jače od smrti.

Posljednje riječi izgovarao je šapatom sve tišim, skoro nečujnim, dok nije zašutio. Činilo se da je prestao disati. Zatim je ispustio njenu ruku, pažljivo, kao da joj vraća nešto vrlo krhko. Krenuo je prvi. Staza je ispočetka vodila ravno, zatim je skrenula i razdvojila se. Ušao je u njezin lijevi odvojak. Nailazili su oblaci pokrivajući sve veću površinu neba, a vjetar je bivao sve jači. Išli su, šuteći, dok iznenada nije doprlo do njih s druge strane živice polagano klepetanje, koje se stišalo, kad su se približili njegovu izvoru, a zatim se jednolično pojačalo, škljocale su oštrice nevidljivih škara.

– Ima li tamo koga? – kazao je glasno Petar, obraćajući se u onom smjeru.

– Ja sam ovdje – ja sam Sigma šest – odgovori metalni bariton.

Petar se uputi sam, ali namjerivši se na neprobojan zid tornja, stane.

– Sigma šest, kako da stignemo do tebe? Ima li ovdje prolaz.

– Ako ne možeš proći, onda si čovjek. Idi deset metara ravno – odgovori glas – tamo je prosjek.

– Sigma šest, daj signal.

Unutar grmlja zaplamsa crvenoljubičasta kugla sa zelenim prugama. Oboje su se provukli kroz niski prosjek u živici. Pod spuštenim granjem stajao je ovdje stroj. Jedna od njegovih antena bila je osvijetljena signalnom svjetiljkom, ostatak metalne površine pokriven nasječenim grančicama i krupnim kapljicama rose, kao suzama, gibao se u sjeni.

– Sigma šest, gdje je ovdje orguljar? – upita Petar prilazeći stroju. Položio je ruku na hladni poklopac.

– Podstanica orguljara... udaljena je četiri stotine metara na sjevero-sjeveroistok – odgovori stroj. Glas mu je bio sve tiši, riječi su dolazile u razmacima.

– Nekakva zalutala sigma – obrati se Petar djevojci. – Istrošena, čini se. Jesi li opazila, kako smiješno muca?

– Ja nisam... is... istrošena – odgovori stroj s metalnim pucketanjem, koje je odjeknulo čudnovato kao da je pomalo uvrijeđen. – Kod mene... je pregorio... vod za modu... laciju.

Petar krene u naznačenom pravcu pridržavajući savitljive grančice da ne udaraju djevojku koja ga je slijedila. Uskoro se kroz mrak stala probijati niska narančasta zora. Za grmljem se prelazilo u veliku ravnicu. Kroz nju je vodila cijev željeznice, a njezini su zidovi imali mutan sjaj. U blizini uzdizala se stanica pokrivena polukružnim krovom. Ovdje se od glavne pruge odvajala sporedna sastavljena od sve kraćih cijevi; cjelina je podsjećala na orgulje nekakvog diva položena na zemlju. Popeli su se na stepenice šuteći i dalje. Petar je pritisnuo pozivno dugme; djevojka se naslonila na metalna vrata. Lice joj je bilo ukočeno i zatvoreno. Jednom su joj usne zadrhtale, zatim je otvorila usta, kao da je htjela nešto reći, ali je samo odahnula. Napokon se javi signal i vrata se rastvoriše, otkrivajući unutrašnjost malog vagoneta.

Pružio je ruku. Tada ona učini pokret kao da ne želi da je primi, konačno uhvati njegovu ruku i žurno dobaci:

– Petre, vjeruj mi, htjela bih... oprosti mi.

– Ti meni oprosti – prekide je mirno. – Katkada sam nerazuman, naročito noću...

– Nećeš poći sa mnom?

– Ne, prošetat ću malo. Laku noć.

Vrata se zatvoriše. Vagonet usisan vakuumom, preskakujući iz jednog segmenta u drugi, dobivao je u brzini; trenutak je u staklastom vagonu talasala svjetlost, zatim se smirilo i opet je tu bila samo narančasta zora, koja je maglovito rasvjetljavala najbližu okolicu. Pogledao je na zatvorena vrata, kao da se čudi njenom neočekivanom nestanku, a zatim je potrčao dolje.

Uskoro se našao usred grmlja. Dugo je išao na slijepo, osjećajući čelom, obrazima i nevidećim očima vjetar, koji je igrao oko njega isto tako kao i oko tamnih oblaka, drveća i grmlja. Disao je duboko i ubrzavao je korak.

Tada su odozgo, s nepoznate visine, doprle do njega polako izgovorene riječi:

– Čovječe, što radiš? Što si izgubio?

– Sve.

– Sve? To nije ništa. Svaku stvar možeš imati iznova.

– Tako kažeš? Svaku stvar? Cijeli svijet?

– Svijet pripada ljudima. Pripada dakle i tebi.

– Svijet postaje beskoristan, ako ga s kime ne dijeliš.

– Ne razumijem. Ponovi rečenicu.

Petar je počeo nejasno shvaćati s kim vodi ovaj čudnovati razgovor. Trijeznio se. Vraćala mu se svijest, a s njome i bol.

– I tako nećeš razumjeti – reče. – Ne možeš mi pomoći.

– Zato sam ovdje da ti služim.

– Znam. Možeš raditi korisne stvari... ali ja, mi, više od stvari cijenimo nešto, što je tebi nepristupačno, znaš? Nemam ništa, ništa, a ipak mogu pružiti drugima vrlo mnogo. Nitko ne može dati više, nego onaj koji je sve izgubio. Ne razumiješ, zar ne?

– Ne – odvrati glas nekako pokorno ali neljubezno, ili se to valjda Petru pričinilo. Ne znajući ni sam zašto, skočio je na noge i okrenuo se u pravcu, odakle je dopirao glas.

– Slušaj... – rekao je najednom šapćući. – Ti si Sigma, znam. Slušaj...

– Slušam te.

– Ubij me!

Zavladala je tišina, u kojoj se s jednoličnim šumom vjetra miješalo čovječje disanje, slično jecanju.

– Ne razumijem. Ponovi rečenicu.

– Ti si stroj, koji služi ljudima. Imaš mehaničko pamćenje i svako zapisano u njemu sjećanje možeš izbrisati, kao da ga nikad nije bilo. Nitko neće saznati, nikome to neće naškoditi. Sigma, spasi me! Ubij me, čuješ?

– Ne razumijem što znači »ubij«?

U Petru kao da je nešto puklo. Srušio se na pljosnati, čelični hrbat stroja i odskočio unazad.

– Ne! – jaukne. – Ne! Ništa nisam govorio. Šuti! Ništa ne govori! Zaboravi! Zaboravi! Čuješ li?!

Drhtao je. Zrak mu je jecao u grkljanu.

– Ti si od čelika... stroj... mrtav. Ništa ne osjećaš, ne znaš, ne znaš, što je to očaj, patnja, ništa ne znaš. Kako je to dobro... Ja... nemam sada snage. Nemam, ali znam, moram je imati, a to je već mnogo... Ja... zaboravi taj razgovor, Sigma, čuješ li?!

– Neću zaboraviti – odgovori stroj

– Zašto?

– Pregorio mi je vod. Kad me poprave, zaboravit ću. Petar se nasmije.

– Ah, tako? Dobro. Možda će i mene popraviti, možda ću i ja zaboraviti.

Okrenuo se i pošao naprijed. Provlačio se kroz gusto grmlje, dok nije stao na rubu polja. Kosa, ruke, odijelo – sve je bilo mokro od vlage.

Završivši pripovijest mladić umoran, uskoro zaspi. Dao sam znak drugovima da izađu. Trenutak sam još s Anom stajao kraj kreveta. Njegovo je disanje postajalo polaganije i dublje, ruka privučena na grudi napravila je malen, plašljiv pokret, kao da nešto gladi, zatim se spustila i smirila se na rubu postelje.

Drugovi su stajali u predsoblju. Vođen iznenadnim impulsom gurnuo sam vrata svoga stana.

– Dođite k meni – rekao sam stišavajući glas, premda u Petrovu sobicu nije odavde mogao doprijeti nijedan zvuk.

Ušli su. U sobi je već bilo kasno veče i ocean je iza prozora postajao tamnoplav, pa ipak nisam upalio svjetlo. Sjeli smo, svaki gdje bilo, okrenuti prema modrome mraku; iznad horizonta sjala je visoka srebrnasta perjanica zodijakalnog svjetla a zvijezde su se pomaljale, lažne, ali tako lijepe, drhtave, zemaljske zvijezde.

U prividnom kaosu vođenog razgovora i u dugim nedorečenim mislima nije bilo slučajnosti, jer smo mislili na isto. Odjednom se naglo otvorila vrata i sobom prostruji zrak; došao je Nils Yrjöla, koji me posjećuje katkada uveče.

U početku je nastojao shvatiti primjedbe koje su padale, ali ne znajući njihov uzrok, napokon upita glasno:

– Oprostite, može li se saznati, o čemu govorite?

– Sjećaš li se, možda – odgovorio sam – kako sam ti pripovijedao o pregledima Petra i o onoj nagloj promjeni mozgovnih strujanja, kada ga je Ana upitala za...

– Naravno, da se sjećam – prekinuo me Nils. Njegov dječački, izraziti profil ocrtavao se na staklu, tamniji od mraka iza prozora.

– Znaš, Petar nam je pripovijedao tu priču, tu spašenu uspomenu; to je bila ljubav.

– I tako o tome razmišljate u mraku? – upita Nils.

– Da. Vidiš, to je bila rijetka i tužna ljubav – uzaludna.

– Aha, nesretna ljubav – mladić spusti glavu, malo kasnije reče, a lako predbacivanje osjeti se u njegovom glasu:

– Da, događa se i nesretna ljubav. Čitao sam o tome. Ima važnijih stvari, ali razumijem da se i to događa. U budućnosti će takvi slučajevi biti sigurno riješeni.

– Kako to misliš? – upitao sam, a Nils odgovori:

– Pa jednostavno, moći će se na neki način promijeniti psiha onog čovjeka...

– Da se »odljubi«? – upitao je iz svog ugla najozbiljnije Ameta.

– Može se i tako, ali ne mora. Moglo bi se promijeniti i psihu onog drugog čovjeka... Čitao sam da se može po želji izazivati instinkt materinstva kod životinja ako im se uštrcavaju odgovarajući hormoni. To je kemijsko djelovanje na mozgovnu opnu, pa makar to kod čovjeka bilo i teže, nema osnovne razlike...

– Tako ti misliš – rekao je Ameta, a Schrey doda:

– To nije tako jednostavno, moj Nilse.

– Zašto?

– Čitao si o tome – reče Schrey. – Čitao si i već znaš? Ima takva komedija Archiopa »Gost« u kojoj na Zemlju dolazi vrlo inteligentan marsovac, potpuno lišen čula sluha Upoznaje našu civilizaciju i među ostalim dolazi na koncert

– Što ljudi ovdje rade? – upita.

– Slušaju muziku.

– Što je to muzika?

Zemaljski vodiči počinju mu objašnjavati ovako i onako

– Ne razumijem – kaže marsovac – ali čekajte, odmah ću proučiti cijelu stvar.

Pokazuju mu instrumente, on ih ispituje, otkriva, da su u njima razni zaklopci, čekići. Napokon nailazi na pozaunu. Vrlo su mu se svidjeli njeni bogati oblici i geometrijska harmonija, svjesno ju je opipao i kaže:

– Hvala, sad već znam, što je to muzika, to je vrlo ugodno.

– Ti si moj dječače toliko saznao o ljubavi, koliko ovaj marsovac o muzici. Nadam se, da te nisam uvrijedio?

– Ah, ne – reče Nils – ali molim, objasnite mi, zašto sam govorio gluposti, ako je bilo tako?

– To, što si rekao, Nils – javi se do sada šutljivi Ter Haar – može se svesti na ovakvu sliku: muškarac voli ženu koja mu ne uzvraća osjećaje, druge zapreke za njihovo sjedinjenje ne postoje, žena tada uzima pilule, a ova mijenja ona svojstva njezina uma, koja su joj onemogućavala da zavoli upravo ovog čovjeka i sve se svršava na obostrano zadovoljstvo. Ti si to sebi tako zamišljao?

– No... – pokolebao se Nils – tako kao što ste to vi rekli, profesore, to zvuči malo smiješno. To ne mora biti pilula.

– Ah, tehničke pojedinosti nisu važne, radi se o vršenju zahvata na psihi. Tu se krije glavna teškoća.

– Zašto mislite da bi to bilo tako teško?

– Ne znam. Možda bi takav zahvat bio moguć već i danas, a možda i ne bi. Tu stranu problema ne diram. Zapreka je etičke, a ne biotehničke prirode. Vidiš, ona žena je isto takav potpun čovjek kao i onaj muškarac. Ako ga ne voli, to proizlazi iz strukture njezina karaktera, iz njezine psihe, naravi, iz cijele ličnosti. Da ga zavoli trebalo bi drugačije oblikovati njezin um, nešto u njemu treba promijeniti, nešto odstraniti, uništiti, ubiti – a na to nitko od nas neće pristati, nitko na svijetu, pa čak ni onaj nesretno zaljubljeni. Postoji, naime, nepisana ali kategorička zabrana vršenja zahvata na ljudskom duhu. Odakle je ona? Naša civilizacija često briše prelaze između onoga što je prirodno i onoga što je umjetno stvoreno, ali svi naši izumi i tehničke udobnosti zaustavljaju se na granici ljudskog uma. Mi ih sami tamo zaustavljamo, jer duševni svijet pojedinca smatramo najvišim, neprikosnovenim društvenim blagom. U njegovu oblast ne smiju prodirati nikakve metode koje »olakšavaju« život. Najskromniji pokušaj bio bi ovdje opasan presedan; počeli bismo s odstranjivanjem malih nedostataka karaktera, nekakvog »psihičkog retuširanja«, a svršili bismo s takvim miješanjem i prebacivanjem društvenih svojstava, kakvo se vrši slažući mozaike od kamenčića...

– Kad tako govoriš, čini mi se da imaš pravo – odgovori malo kasnije Nils – ali takva nesretna ljubav uzrokuje patnju. Istina, nikada nisam osjećao nešto takvo, ali mislim da beskoristan osjećaj...

– Beskoristan osjećaj? – upade mu u riječ Ameta. – Nema beskorisnih osjećaja, dragi moj. Neuspjesi, patnje, tuga, zaista su potrebni. Nije to fraza ni glorifikacija patnje. Svladavajući velike teškoće, sami postajemo veći; zadovoljavanje prohtjeva, ako se nisu razvili i nisu dozreli u čovjeku, može donijeti više štete nego li koristi. Zato odgojitelji znaju da treba odgajati dječja maštanja i odgajati njihovo ispunjavanje, jer se zahvaljujući tome stvaraju u duši naponske smjernice, vrlo dragocjene, i postaju nevidljivi nosači razvojne konstrukcije karaktera. Čovjek postiže u životu toliko više, što si ciljeve određuje dalje. Nije slučaj što se sada na »Gei« razrađuju planovi mnogo daljih putovanja nego li je ovo naše. Rekao si »beskoristan osjećaj«. Pomisli na Petra. To, što je proživio, usadilo se u njemu tako duboko da se spasilo kad su sve ostale uspomene bile uništene.

Neko smo vrijeme još razgovarali; kad su se svi spremali za odlazak reče Nils:

– Mislim, profesore, da sada znam o ljubavi više nego marsovac o muzici...

Stari je kirurg ostao kod mene još neko vrijeme. Sjedili smo dosta dugo šuteći, napokon Schrey otvori oči, koje živahno bljesnuše u polumraku, i glasom, kakav još od njega nisam čuo, reče:

– Poznaješ li tirinške šume? ... I one velike, bijele ceste, koje vode iz tih šuma u ravnice pune vjetra, i brezove gajeve? Možeš tamo lutati cijele dane, a uvečer grijati ruke nad vatrom, a dim puzi tako nisko, i grane tako pucketaju...

– Možeš to uvijek vidjeti u videu – odgovorio sam – svaki čas, makar i odmah.

Schrey je zatreptao vijeđama i ustao.

– Nisu mi potrebne proteze za sjećanje – odgovori suho i odmah ode.

POBUNA

Treća je godina putovanja bila najteža upravo zato što se u njoj nije ništa važno dogodilo. Nije bilo upozoravanja na opasnost. Brod je razvio punu brzinu i u svakoj sekundi prevaljivao 170.000 kilometara, spuštajući se duž linije slabo nagnute u odnosu prema osi, koja je spajala sjeverni i južni pol Galaktike. Svi su uređaji tako pravilno radili, da smo odavno zaboravili da uopće postoje.

Sad više nitko nije tražio samoću, baš protivno, ljudi su se približavali jedan drugome često i prebrzo. Ameta bi govorio:

– Ništa dobro ne može proisteći iz toga ako se slabost poveže slabošću. Nula plus nula je nula.

Nesanica je postala opća bolest. Potrošnja lijekova bila je sada gotovo dvadeset puta veća nego li u prvoj godini putovanja. Bilo je i slučajeva da se promijenila i čija psihička ravnoteža. Bez neznatnih je razloga dolazilo do svađa među drugovima, pa čak i prijateljima. U svako doba dana moglo se sresti ljude koji su lutali bez cilja po hodnicima. Najviše smo se brinuli zbog jedne grupe ljudi, koju je posao njihove struke najčvršće vezao sa Zemljom. Gubitak veze s materinskom planetom uzdrmao je temelj njihova života. Nekada smo planirali da ih priključimo drugim, aktivnijim grupama,, ali se svi nisu mogli na to odlučiti. Imali smo zakon potpune slobode u radu, a sada se taj zakon okrenuo protiv nas.

No nisu spomenute brige bile najteže. Neki nevidljivi teret pritiskivao je sva naša osjetila. Ako smo imali snove, nosili su oni sa sobom moru i strah. Često sam saznavao sadržaj tih snova iz pričanja mojih bolesnika. Bili su to najčešće sni o tome kako se kroz atomski oklop uvlače u brod otrovni plinovi ili kako učenjaci otkrivaju, da se »Gea« uopće ne kreće nego lebdi, nepomična, negdje u praznoj pustoši. Nisu se mogli skloniti u javu pred ovim snima, jer ih je tu čekala još veća tišina. Mogao ju je čovjek čuti gotovo u svakom zakutku broda. Ona se uvlačila u riječi razgovora, kidala je misli i u djeliću sekunde odbacivala ljude na rubove tamne, beskrajne šutnje. Započeli smo borbu s njome. Zato smo na primjer u laboratorijima i radionicama namjerno isključivali usisavače zvukova. Tada bi se buka eksperimentalnih strojeva razilazila daleko po čitavom brodu, no u njenoj se monotoniji krilo neko izrugavanje našim nastojanjima pa smo još izrazitije osjećali uzaludnost naših pokušaja, jer je jednolični šum bio samo poput papira tanka površina crne tišine.

Jednog je dana počela kolati među nama predstavka savjetu astrogatora. Nije se znalo tko ju je sastavio – da »Gea« ubrza let za još 7.000 kilometara u sekundi, jer – kako je glasio tekst – »tu brzinu dijeli od kritične još 3.000 kilometara, a ta je razlika dovoljna da zdravlje posade ne dođe u opasnost, a ubrzanje, o kojem se govori, uveliko bi skratilo vrijeme putovanja.«

Bilo je prilično čudno što je autor te predstavke ostao anoniman. U svakom se slučaju ta stvar svih nas dojmila, to više što se na predstavci našlo nekoliko desetaka potpisa prije nego li je doprla do astrogatora. Zbog toga je idući sastanak astrogatora bio posvećen pitanju ubrzanja leta, a prisustvovao mu je i Goobar. Mišljenja su bila podijeljena, uglavnom zato što se još sigurno nije znalo kako bi brzina, tako bliza kritičnoj, utjecala na ljudski organizam. Ameta, Zorin i Ul Wefa tvrdili su jednoglasno da im brzina od 185.000 kilometara, kojom su letjeli u svojim raketama, nije uopće škodila, ali da su ti letovi trajali samo nekoliko sati. Iskrslo je pitanje, neće li dodano ubrzanje imati neke utjecaje koji će se nagomilavati u toku nekoliko dana, pa se pokazati tek poslije dužeg vremena. Na kraju je Goobar uzeo riječ:

– U našoj situaciji specifična je pojava da tako u tančine razmatramo problem ubrzavanja, ne misleći uopće na motive koji su ponukali dio posade da to zatraži od stručnjaka, koji su, mislim, jedini ovlašteni da odlučuju o brzini leta. Moja ispitivanja navode me na još ne sasvim sigurnu tezu da brzina počinje nešto manje djelovati na osjećajnu sferu psihike prije nego li na intelektualne sposobnosti. No ja ipak mislim da se »Gein« let može ubrzati uglavnom zbog toga jer posada očekuje od nas konkretno djelovanje, a nije moguće povjerovati da li bi iz tog koraka nastala šteta. Bit će to eksperiment, donekle riskantan, ali mi raspolažemo sredstvima koja će i u slučaju da cijela posada počne gubiti ravnotežu, opet taj proces odvratiti. Ako bude trebalo, vratit ćemo se na manju brzinu.

Vijeće je odlučilo većinom od dva glasa da poveća brzinu. S obzirom na veliki rizik podijelili su ubrzavanje na pedeset dana. Već se sutradan čuo signal da ubrzavanje počinje i od toga se dana svako veče ponavljalo.

Ne znam više dobro kako se to dogodilo da sam baš tih dana otišao jednom za vrijeme šetnje na donju palubu na dnu broda.

Tu se jedan hodnik, zatvoren stropom na lukovima, sastaje s drugim. Na mjestu, gdje se sastaju, otvara se u bočnom zidu golem lijevak zatvoren oklopljenom pločom. To je izlazni otvor za izvanredne prilike (ovuda su vukli Petra u raketu). Sistem ukoso postavljenih čeličnih poluga s tupim krajevima pritiska do ruba okrugao, ispupčen zaklopac. Četiri automata mogu staviti poluge u pogon. Oni stoje s obje strane izlaza i čuvaju ga, a svakom su od njih povjerene dvije kočnice. Kad sam te večeri ovuda prolazio, nehotice sam se zaustavio na raskršću hodnika pred otvorom lijevka. Bila ju tu potpuna tišina. Iznenada, dok sam tu stajao, sijevnula mi je luda misao da je za tim vratima sloboda. Gonjen nesavladivom željom pošao sam u hladnu dubinu slabo rasvijetljenu sijalicama, koje su me dovele do zasuna. Stajao sam dulje vremena nepomično i položio ruku na hladni metal. Došavši k svijesti, ogledao sam se, da li netko ne vidi moj nerazumni postupak i kriomice, kao svjestan krivnje, vratio se sam u hodnik i brzo otišao.

Nekoliko dana kasnije vraćajući se od Ter Haara, išao sam duboko zamišljen ne obraćajući pažnje na okolinu, kako mi se to često dešava, kad iznenada zastanem. Vidio sam sa čuđenjem, koje se miješalo sa uzrujanošću, da i opet stojim na raskršću hodnika. Netko je stajao u dubini lijevka. Bila su to dva tehničara. Kad su me spazili, izašli su, prošli pored mene i razišli se svaki na svoju stranu bez riječi. Neko sam vrijeme razmišljao, da li su oni tu imali neku dužnost ili ih je privukla ista nerazumna sila kao i mene. Htio sam to ispripovijedati Yrjöli, ali sam odustao od te namjere.

Navečer sam dežurao u ambulanti, otkako su motori pojačali rad, nije doduše broj pacijenata mnogo porastao, ali sam ipak imao po jednog, po dva, po tri više nego li prije. Znao sam već unaprijed većinu toga, na što će se pacijenti tužiti, pa sam mogao sam završiti ono što je bolesnik počeo govoriti. Tužili su se na to da su prisiljeni gledati u blještave predmete. Često ih je nešto sililo da i po četvrt sata ostanu tako zagledani, a to ih je psihički iscrpljivalo.

Mene je u noći mučila mora. Sanjao sam da stojim pred zasunom u potpunoj tmini. Osjećao sam kako od nje stalno struji ledena hladnoća svemirske praznine. Beskrajno polagano popuštao je zasun pod mojim rukama. Probudio sam se, srce mi je lupalo pa nisam mogao više zaspati do jutra.

Prije podne proveo sam u društvu trojice pilota, Yeryoge, Amete i Zorina. Hodali smo po čitavom brodu, razgovarali, smijali se, pa ipak me i dalje tištilo sjećanje na san.

Poslije ručka otišao sam Rudeliku. Već je dulje vremena radio na rješavanju nekog problema i zato se nije nigdje pokazivao. Sjedio je na pisaćem stolu skrštenih nogu i jednim prstom nešto tipkao po automatu za računanje. Trebalo je otići. Ipak sam ostao, moleći ga da se ne da smetati, da bih ja htio samo malo u miru posjediti. Rado je na to pristao, pa sam sjeo u kut i jedan sat promatrao kakvim se zabavnim načinom ispoljava njegov umni rad. Grizao je kontaktni štapić od ebonita, mrštio se, kreveljio, iznenada se razvedrio i gledao pred sebe kao ukopan, kao da se tik pred njim odigravaju nečuvena čuda. Zatim je nešto nezadovoljno mrmljao, skakao dolje s pisaćeg stola i hodao iz kuta u kut, pucajući prstima. Konačno je pošao do aparata, zabilježio nekoliko izraza i smijući mi se obratio:

– Ipak će nekako biti, ali neka to sve ide do vraga! – rekao je i dodao: – Goobar mi je doturio taj tvrdi orah.

– Zar ti sada s njim radiš?

– Da, tako nekako. Trebao mi je neki novi analitički aparat, aparat o značenju logičnog mišljenja, a ne mašina, ali je raskopao takvu matematičku močvaru da bi čovjek zaplakao. To je problem koji treba gledati s dvije strane ili čak sa dvadeset u isto vrijeme, kako hoćeš, ali se ne zna što će te dovesti do cilja.

Sad se Rudelik zagrijao i počeo s predavanjem. Nisam ga htio prekidati, ali sam razumio vrlo malo. Koliko sam shvatio, proganjao ga je osjećaj da neizmjernost, koja se javlja u jednadžbama, može uništiti cio njihov fizički smisao. Ova je neizmjernost bila najprije pokorna i dopuštala je da prenose s mjesta na mjesto, pa je pokušao da joj postavi zamku. Računao je na to, da će jednom upasti u tu zamku i pojaviti se istodobno na obje strane jednadžbe, pa će se onda moći ukloniti poništavanjem.

No to se poništavanje pretvorilo iz poslušnog mehanizma u lavinu, koja je sve sa sobom grabila, a rezultat moćnog traganja kroz matematičku guštaru glasio je: 0 = 0, zacijelo je to bio pravilan rezultat, ali je davao vrlo malo povoda da mu se matematičar obraduje.

– Jesi li to pokazao Tembharu? – upitao sam, kad je zašutio, pošto je raščupao svu kosu u tom burnom predavanju.

– Jesam.

– Pa što?

– Rekao je da na »Gei« nema elektromozga koji bi mogao riješiti taj zadatak. To je, kako vidiš, vrlo osebujan problem. Moglo bi se sagraditi takav mozak ali ne ovdje. Morao bi biti možda tako velik kao čitava »Gea«.

– Neki Giromat?

– Nešto u tom smislu. Ali takav bi Giromat radio na slijepo, metodom pokusa, a riješio bi zadatak u dogledno vrijeme samo zato što u sekundi vrši dvanaest milijuna operacija. No sve je to besmisao. Pazi: rješavati na slijepo! Uvijek sam govorio da električni mozgovi puze munjevitom brzinom, a ljudska misao skače. Ti mehanoeuristi nemaju uopće osjećaja za stil matematičkog rada. Njima je svejedno, kako automat rješava zadatak, neka ga samo riješi. Kad bi se bar mogao naći potrebni metasistem, grom i pakao, počekaj!

Skočio je k aparatu i opet počeo munjevitom brzinom na njemu nešto kuckati. Zatim je pogledao na ekran, otkašljao, prstima povukao po kosi i pritisnuo uključivač.

Vratio se razočarana lica.

– Zašto ti je potrebno rješenje tog problema? – upitao sam.

– Ah, to je u vezi s izmjenom materije u organizmu, koji se giblje brzo u promjenljivom gravitacionom polju.

– Jesi li se savjetovao s Goobarom?

– Ne – rekao je tako energično, kao da želi prekinuti svaku daljnu diskusiju. Zatim je dodao: – Ja ga čak izbjegavam. Znaš, osjećam se pomalo kao mrav koji trči po površini golemog predmeta i želi da na tom putovanju upozna kako izgleda cjelina. Nisam u stanju da svjesno obuhvatim u jednom času više od male čestice. A Goobar? Možda bi on i mogao da obuhvati cjelinu, ali bi najradije morao načeti problem s iste strane kao i ja i preći cio put koji sam ja već prošao. Prema tome mi ne bi mogao pomoći, mogao bi samo za mene riješiti zadatak, ali time ne bismo daleko došli, kada bismo počeli davati Goobaru svaki problem na rješavanje, samo zbog toga jer bi ga on brže riješio. Uostalom, on je pretrpan poslom.

– Ako sam dobro razumio, ušao je u istu »matematičku močvaru«, samo s druge strane?

– Da.

Rudelik je uzdahnuo.

– Kad sam se prvi put s njim sastao, shvatio sam već u petoj minuti, da on nije partner, nije druga zdjelica vage koja drži ravnotežu s mojom, nego da me pokriva kao stakleno zvono muhu, sadrži u sebi sve moje argumente, tvrdnje i hipoteze i da je pokušaj kako bi se uteklo izvan dometa njegova uma isto tako uzaludan, kao pješakova želja da izmakne nebeskoj kupoli koja se nad njim zatvara.

– I to govoriš ti, takav matematičar? – rekao sam začuđeno.

– Ja sam možda odličan matematičar, ali on je genijalan matematičar, a od prvog do drugog, ho, ho, koliko je to daleko! No, ipak ni on ne bi bio u stanju da sve izradi sam, jer genij može samo da misli samo o jednoj stvari u isto vrijeme. Morao bi živjeti tisuću godina da – da bez nas ne bi ništa uradio. To mogu reći mirne duše.

Nisam se mogao oprijeti želji, a da ga ne zapitam i ono što me je već dugo zanimalo.

– Reci mi, samo se nemoj smijati, kako ti sebi predočavaš jednadžbe koje u mislima pretvaraš? Da li ti to nekako vidiš?

– Kako to misliš, da ih vidim?

– No, na primjer, da li ih vidiš u mašti kao mala, sićušna, crna stvorenja?

Izbuljio je oči.

– Kakva stvorenja?

– Pa... jer napisana matematička formula, konačno, malo podsjeća na red crnih mravi ih crvića – rekao sam nesigurno. – Mislio sam da ti se u glavi ti znakovi pretvaraju u...

– Prasnuo je u smijeh.

– Mala, crna stvorenja! Sjajno! Nikad mi to ne bi palo na pamet!

– Pa onda kako je to? – dalje sam zahtijevao objašnjenje.

Zamislio se.

– Ako ti spomeneš pojam, na primjer »stol«, da li ti sebi zamišljaš četiri slova?

– Ne, zamišljam sebi stol...

– No vidiš. I ja sebi tako zamišljam svoje jednadžbe.

– Da, ali stolovi uistinu postoje, dok tvojih jednadžbi nema – pokušao sam se protiviti, ali me tako pogledao da sam prekinuo.

– Nema ih? ... – rekao je takvim tonom kao da kaže: »Opameti se!«

– Pa ako ih ne vidiš kao formule pisane znakovima, onda kako? – uporno sam nastavljao.

– Pokušajmo na drugi način – rekao je.

– Znaš li ti gdje su ti ruke i noge, kad sjediš u mraku?

– Naravno da znam.

– Moraš li sebi predočiti njihov položaj i oblik da to možeš znati?

– Ne, nikako, jednostavno ih osjećam.

– Vidiš, isto tako ja »osjećam« jednadžbe – rekao mi je zadovoljno.

Oprostio sam se dubokim uvjerenjem, da ja neću nikada moći ući u taj svijet matematike u kojem on živi. No, ujedno sam postao svjestan toga da sam za cijelo vrijeme tog posjeta potpuno zaboravio sve svoje brige kao da uopće i ne postoje. Sjeo sam na klupu kod ulaza u vrt i mislio. Eto, Rudelik mi je pomogao, a Ameta i Zorin to nisu mogli. Zašto?

Nejasno sam osjećao da je mir obojice pilota samo nadvladavanje onog istog nemira koji i mene muči, a Rudelik je utonuo u posao. Kako sam mu zavidio zbog njegovih matematičkih briga! Dok sam to razmišljao, pojavio se neki čovjek u dnu palube, prošao pored mene i nestao za zaokretom. Utihnula je jeka njegovih koraka, a praznim se prostorom još samo razlijegalo zborno pjevanje djece. Htio sam se mislima vratiti Rudeliku, ali me nešto u tome sprečavalo. Pojavio se u meni osjećaj, da se nešto čudno događa. Ustao sam. U tom sam se času sjetio da se za zaokretom završava hodnik kod oklopa koji dijeli brodski stambeni prostor od atomskih uređaja. Što je mogao tražiti taj čovjek, koji je sada propao, u tom slijepom zakutku? Neko sam vrijeme osluškivao – vladao je mir. Pošao sam prema zaokretu. Tamo u polumraku, kraj čeličnog zida, stajao je netko i pritiskivao čelo na metal. Prepoznao sam ga na udaljenosti od dva koraka. Bio je to Diokles. U tišini se razgovijetno čulo daleko pjevanje:

»Kukavica kuka, kukavica kuka

Za vodom...

Za vodom...«

– Što ti tu radiš?

Nije se ni maknuo. Položio sam mu ruku na rame. Bio je kao od drveta. Odjednom me uhvatio strah, uhvatio sam ga za ruke i kušao odvući od zida. Branio se. Iznenada sam ugledao njegovo lice tako mirno, tako bezizražajno, kao da uopće ne sudjeluje u našem rvanju. Ruke su mi se same spustile. U praznom kutu zida odzvanjali su dječji glasovi:

»Ptice viju gnijezda,

Ptice viju gnijezda,

A ja ne. -.

A ja ne...«

– Diokles! Nema odgovora.

– Za ljubav ljudsku! Odazovi se! Što ti je? Možda ti nešto treba?

– Otiđi!

Iznenada mi je postalo jasno da taj kutak hodnika, najdublje ulazi u krmu broda, i da je okrenut prema Sjevernjaci to znači bliži Zemlji od svakog drugog mjesta. Bliži je za nekoliko desetaka metara – prema onim godinama svjetlosti koje su nas od nje dijelile! Bio bih se smijao da mi nije bilo do plača.

– Diokles! – pokušao sam još jednom.

– Ne!

Kako su odjeknula ta dva krika! Jasnije nego najdublje objašnjenje govorilo je to njegovo »ne«. Nije to bilo samo odbacivanje pomoći, nije se odnosilo samo na mene, nego na svakog čovjeka, na čitav brod. Bilo je to »ne« bačeno protiv svega što postoji. Bilo mi je kao da me guši noćna mora. Osjećao sam da padam u neki bezdan, okrenuo sam se i otišao drugim hodnikom, sve brže, kao da me goni ono pjevanje:

»A kad u proljeće

Poletim do neba

Visoko...

Visoko...«

Nikome nisam smio govoriti o tom doživljaju.

Popodne sam se namjerice spustio na dno broda. Imao sam pravo. Tamo sam našao pet do šest osoba, koje su stajale na raskršću hodnika i gledale u dubinu lijevka kao hipnotizirane slabim sjajem oklopne ploče. Na glas mojih koraka (namjerno sam počeo čvršće stupati) trgnula se grupa i svi koji su tamo stajali, razišli su se. To mi se učinilo vrlo čudno. Pošao sam Ter Haaru i sve mu ispripovijedao. Dugo je razmišljao. Najprije mi nije htio ništa reći, a kad sam ga i dalje ispitivao, jer sam s pravom mislio, da on može da mi o tome nešto kaže, rekao je:

– Teško je to objasniti. Nemamo riječi za takve pojave. U starini bi takve ljude zvali »svjetina«.

– Svjetina – ponovio sam. – Ima li to nešto zajedničkog s takozvanom vojskom?

– Ah ne, ništa! Vojska je baš tako suprotno tome pojmu. Vojska je bila neka organizacija, dok je svjetina neorganizirana skupina većeg broja ljudi.

– Oprosti mi, ali tamo ih je bilo samo nekoliko...

– Ništa zato. To ništa ne znači. Nekada nisu ljudi, dragi moj, bili tako racionalna bića kao danas. Kad su na njih djelovale žestoke pobude oni su prestajali da slušaju razum. Pobuda nije morala baš djelovati žestoko, nego recimo dugo vremena. Naši suvremenici posjeduju tako visoku svijest odgovornosti za vlastite postupke, da se nikada neće podvrći nečijoj volji bez unutrašnjeg pristanka. Međutim nekad u davnini nije bilo tako. U opasnim životnim okolnostima, recimo za vrijeme elementarnih katastrofa, obuhvatila bi svjetinu panika, koja ih je mogla dovesti do zločina.

– Što je to zločin? – upitao sam, a onda je Ter Haar počeo rukom trti čelo, prisilno se nasmiješio i rekao:

– Ah, u samoj stvari sve su to zapravo nerazumne hipoteze... Možda sam se prevario Imamo premalo činjenica da bismo mogli stvoriti teoriju. Ti uostalom znaš da sam ja fanatičan historičar i nastojim da sve mjerim njenim kategorijama.

Ovdje se prekinuo naš razgovor. Vratio sam se u stan i htio razmišljati o tome što mi je rekao Ter Haar. Htio sam čak da potražim neko historijsko djelo u kome se govori o svjetini i nazvao sam trionsku biblioteku, ali nisam mogao rastumačiti automatima o čemu se radi i tako je sve palo u vodu.

Prošao je jedan i drugi dan bez ozbiljnijih događaja. Konstatirali smo da je ubrzavanjem izazvana kriza minula. Naredni su nas događaji uvjerili u suprotno.

O podne idućeg dana upao je Nils kao bomba u moju sobu i povikao još s vrata:

– Doktore, nevjerojatne stvari! Pođi sa mnom!

– Što se dogodilo?

Skočio sam k stolu gdje sam uvijek imao pripremljen kovčežić s instrumentima i lijekovima.

– Ah ne, ne to – rekao je dječak već smireniji. – Ne to! U vrtu je netko isključio video. Kažem ti užasan pogled! Već je tamo mnoštvo ljudi, dođi!

Pošao sam ili bolje reći potrčao s njim, jer me zarazio svojim uzbuđenjem. Spustili smo se liftom. Kad se rasklopila bršljanova zavjesa, stao sam kao ukopan.

Vrt je u mojoj najbližoj blizini bio kao i nekad. Za cvjetnim nasadima dizao se crni vršak kanadskog bora, dalje se vidjelo kamenje kraj potoka i zemljani humak sa sjenicom – ali to je bilo sve! Oko tih nekoliko desetaka metara kamenja, bilja i zemlje stajao je gol metalni zid nezaslonjen slikom beskonačnih daljina. Teško je reći koliko je bio potresan taj vidik. Nepomično, kao mrtvo drveće u sivkastom, mutnom sjaju sigurnosnih svjetiljaka, željezni zidovi naokolo i niski plosnati strop. Ni traga plavetnilu, zrak je bio ugrijan i stajao kao mrtav, a granama nije titrao ni najmanji vjetrić.

U sredini se skupilo oko pedeset osoba koje su zurile kao i ja u tu užasnu ruševinu jednog sna. Netko je rastrgao bršljanovu zavjesu, pojavio se usred nje Yrjöla, ljut, stisnutih usta. Za njim sam vidio još nekoliko videoplastika. Video-plastici su utrnuli svjetlo, da ponovo uključe aparate. I onda se odigralo najgore! U mraku je odjeknuo krik:

– Dosta te laži! Bolje neka bude ovako! Gledajmo željezne zidove, dosta nam je tog vječitog zavaravanja!

Nastala je gluha tišina – iznenada je zasjalo sunce, nad našim se glavama vedrilo plavetnilo puno bijelih oblaka, lice nam je taknuo hladan vjetrić, a maleni komadić zemlje bujao je zelenilom sve do dalekog horizonta. Ljudi se gledali jedan drugoga kao da traže onoga, tko je vikao u mraku, ali nitko se nije usudio progovoriti. Iako je nebo i svjetlo uskrslo, napustili smo šuteći jedan za drugim to mjesto.

Sad je već bilo potpuno jasno, da se nešto mora dogoditi, ali se nije moglo ništa počinjati, jer se opasnost još nije materijalizirala. Netko je predložio da isključimo motore (od planiranih 7.000 kilometara u sekundi dosegli smo 3.800) ali su astrogatori poslije dogovora rekli da bi to značilo uzmicati pred nečim nepoznatim.

– Neka se objavi to najgore – rekao je Ter Akonijan kao nadovezujući na nekadašnju Trehubovu izjavu od prije dvije godine – nek se dogodi, tada ćemo se boriti, a ovako bismo živjeli neprestano u nesigurnosti. Najgore je znanje uvijek bolje od neznanja.

Prošlo je pet dana napetog, pritajenog očekivanja, no ništa se nije dogodilo. Motori su i dalje gonili brod, broj dokonih ljudi smanjio se za dvojicu. Sve su grupe normalno radile. Šesti dan poslije događaja u vrtu, imali smo u bolnici težak porod. Dijete je došlo na svijet gotovo mrtvo, život mu je visio o niti, tako da se dva sata nisam maknuo od njegova krevetića. Tako me je taj posao zaokupio da sam potpuno zaboravio nedavne događaje. Tek kada sam, već vrlo umoran, prao ruke u kutu sale, među porcelanskim i staklenim pločama ugledao sam svoje lice i oči kako plamte kao u vrućici. U tom sam času osjetio neshvatljiv strah. Zamolio sam Anu da ostane kod majke, zbacio krvlju zamrljani bolnički kaput i potrčao napolje takav kakav sam bio. Lift me spustio na dno broda. Kad sam vidio prazan hodnik duboko sam odahnuo.

– Glupane – govorio sam sebi – glupane, kakvim to sablastima dopuštaš da te progone? – Ipak sam išao dalje. Kraj samog zaokreta čuo sam glasove. Njihov me zvuk udario kao bič. U četiri skoka bio sam na poluokruglom prostoru raskršća.

Uz rub lijevka stajala je zbita grupa ljudi. Skupili su se, okrenutim leđima, navaljivali su na nekoga tko im je priječio put. Vladala je duboka šutnja, čulo se samo ubrzano disanje kao da se rvaju. Prepoznao sam Dioklesa u jednom od najbližih.

– Što je to? – zapitao sam, a grlo mi se steglo.

Nitko mi nije odgovorio. Uhvatio sam samo jedan pogled iz grupe, pogled potpuno bijelih očiju – i čuo prigušeni drhtavi glas:

– Hoćemo napolje!

– Tamo je prazan prostor! – vikao je čovjek koji se borio s gomilom. Prepoznao sam Yrjölu.

– Pusti nas! – povikalo je nekoliko glasova.

– Luđaci! – viknuo je Yrjöla. – Tamo je smrt. Čujete li? Smrt!

– Tamo je sloboda! – odgovorio je netko kao jeka a Diokles je viknuo:

– Nemaš prava, da nas zadržavaš!

Gurnuli su Yrjölu, a on se povukao u dubinu lijevka. Sav crn na tlu osvijetljene dubine vikao je, a glas mu je treperio iskrivljen zatvorenim prostorom.

– Opametite se! Što želite da učinite?

Glasno disanje bio je jedina odgovor. Yrjöla je raširio ruke nastojeći uzaludno da im zagradi put. Masa se gurala naprijed. Inženjer je već leđima doticao oklopnu ploču, koja je svijetlila mirnim metalnim sjajem.

– Stanite! – viknuo je Yrjöla očajno.

Nekoliko se ruku dignulo prema udubini u kojoj je visio rasvijetljeni mehanizam zasuna. Tada se Yrjöla trgne, odgurne najbliže, sagne se, istrgne iza pojasa mali crni aparat i vikne strašnim glasom:

– Blokiram automate!

KOMUNISTI

Tko od nas zapaža automate? Tko je još svjestan da su oni svugdje prisutni, neophodni kao zrak plućima, a tlo nogama? Nekad, vrlo davno, bojali su se ljudi, da bi se automati mogli pobuniti protiv čovjeka. Kome se danas ta misao ne čini strahovanjem luđaka? Da li bismo mogli stvoriti automate koji bi uništavali? Naravno, ali isto tako bismo mogli rušiti svoje gradove, izazivati potrese i ucijepljivati sebi zarazne bolesti. Svako se ljudsko djelo može okrenuti protiv čovjeka. Dokaz su, na primjer, sredstva za ubijanje, koja su proizvodile barbarske civilizacije. No mi ne živimo zato da uništavamo, nego da pomažemo i razvijamo život pa samo tom cilju služe i naši automati.

Učenjaci su stajali pred neizrecivo teškim problemom u vrijeme projektiranja prvog zvjezdanog putovanja. Moglo se dogoditi da golema brzina broda potkopa normalno umno funkcioniranje, da slabiji ljudi zapadnu u stanje mračne polusvijesti i počnu izdavati automatima nepravilna, pa i opasna naređenja. Trebalo je isključiti takvu mogućnost. U tom cilju stvoren je specijalan sustav prijemnika, koji su mogli blokirati sve automate na »Gei«. Tim su sustavom upravljali vođe ekspedicije, svjesni svoje goleme odgovornosti. Smjeli su da se tim sredstvom posluže samo u krajnjoj nuždi, ako ni na koji drugi način ne bi mogli zavladati situacijom. Blokiranje automata bilo bi opasan presedan, jer oni još nikad u našoj tisućgodišnjoj civilizaciji nisu čovjeku otkazali poslušnost. Za to je masa pred zasunom zamrla, kada je čula strašne Yrjöline riječi i zastala nekoliko sekundi kao okamenjena u žutom svjetlu. Iznenada je tišinu prekinulo žestoko kočenje lifta. Okrenuli smo se niskim poluokretom glave prema toj strani. U razmaknutim vratima lifta, koji je upravo pao na palubu s hodnicima, stajao je Ter Haar.

Sagnuo se i pošao ravno na okamenjenu gromadu, kao da stupa u prazan prostor. Oni, koje je udario pogledom, maknuli su mu se s puta i opet zatvarali prolaz što je nastao iza njegovih leđa. Sve su oči zurile u njegovu tamnu spodobu koju je odostrag osvjetljavalo žuto svjetlo. Glas mu je postajao sve glasniji i grmio je u zatvorenom prostoru.

– Vi, koji hoćete da poginete, žrtvujte mi deset minuta svoga života. Ja ću onda otići, a vi ćete učiniti ono što hoćete. Nitko se neće usuditi da vas spriječi. Dajem vam svoju riječ.

Zašutio je na časak.

– Prije tisuću i dvije stotine godina živio je u gradu Berlinu čovjek po imenu Martin. Bilo je to vrijeme, kad je njegov narod učio da slabije narode treba poubijati ili osuditi na ropstvo, a vlastiti podanici treba da ne misle mozgom nego krvlju.

– Martin je bio radnik u staklani. Jedan od mnogih, radio je ono, što danas rade mašine: živim je plućima tiskao zrak u zažareno staklo. Ali je ipak bio čovjek, a ne mašina, imao je roditelje, brata, djevojku koju je ljubio, i mislio da je odgovoran za sve ljude na Zemlji, za sudbine ubijanih i ubojica, kao za svoje najbliže. Takvi su se ljudi zvali komunisti. Martin je bio jedan od njih. Država je gonila i ubijala komuniste. Morali su se sakrivati. Tajna straža, nazvana Gestapo, uhvatila je Martina. Kao član organizacionog odbora znao je Martin imena i adrese drugova. Zahtijevali su da ih izda. Šutio je. Stavili su ga na muke. Mnogo je puta bio sav obliven krvlju, onda su ga dozivali k svijesti. I dalje je šutio. Odnijeli su ga u bolnicu sa slomljenim rebrima i crijevima popucanim od udaraca batinama. Liječili su ga, da mu se vrati snaga, a onda su ga opet tukli, ali on je i dalje šutio. Preslušavali su ga noću i danju, budili jarkim svjetlom, stavljali mu podmukla pitanja. Uzalud. Onda su ga pustili na slobodu, da po njegovom tragu dođu do ostalih komunista. Shvatio je to i ostajao kod kuće, a kad više nije imao što da jede, htio se vratiti u staklanu, ali tamo više nije bilo za nj posla. Tražio ga je drugdje, ali ga nigdje nisu primili. Umirao je od gladi. Lutao je iscrpljen po gradu, ali nije ni pokušao poći kojemu prijatelju, jer je znao da ga slijede.

– Ponovo su ga zatvorili, ali su primijenili novu metodu. Martin je dobio posebnu, čistu sobu, dobru hranu i liječničku pomoć. Kad su gestapovci odlazili da hvataju komuniste, uzimali su ga sa sobom, kao da ih on tobože vodi. Morao je prisustvovati mučenju drugova, a više puta su ga i fotografirali dok su mučene ljude kraj njega vodili. Govorili su im neka priznaju, jer za vratima stoji njihov drug koji je već sve priznao. Kad je vikao uhapšenim drugovima da je on u istom položaju kao i oni, vladah su se gestapovci kao da je to također samo dio odigrane komedije. U to je vrijeme komunistička partija bila decimirana, stoga je trebalo izbjegavati svakog na koga se sumnjalo da je izdajica. Komunistički leci su počeli upozoravati da je Martin sumnjiv. Gestapovci su mu ih pokazivali, a zatim ga nisu ništa više pitali nego ga pustili na slobodu. Martin je poslije nekoliko mjeseci oprezno pokušao da uspostavi vezu sa drugovima, ali mu se nitko nije htio približiti. Tada je pošao k bratu, ali taj ga nije pustio u stan. Razgovor se vodio kroz zatvorena vrata. Ni roditelji nisu htjeli znati za njega. Majka mu je dala hljeba, ali to je bilo sve. Opet je nastojao da nađe posla – uzalud. Ponovo su ga uhapsili, a visoki dostojanstvenik Gestapoa mu je ovako rekao:

– Čovječe, tvoja šutnja nema više nikakvog smisla. Odavno drže tvoji drugovi da si propalica i izdajnik. Nijedan neće ni da zna za tebe. U prvoj će te prilici zatući kao bijesnog psa. Smiluj se sam sebi i govori!

– Ali je Martin i dalje šutio. Onda su ga opet pustili, a on je gladan lutao gradom. Neki nepoznat čovjek, kojeg je jedne večeri sreo, odveo ga u svoj stan, dao mu jesti, dao mu alkohola i blago mu tumačio da je sada već svejedno da li će govoriti. Ako ne progovori, ubit će ga, ali ta smrt neće ništa pomoći, jer će umrijeti kao izdajica. No, Martin je šutio. Ovaj ga je čovjek odveo u tamnicu. Jedne decembarske noći, dvije godine poslije prvog hapšenja, izveli su ga iz ćelije i u kamenom podrumu ustrijelili kuglom u zatiljak. Prije smrti, kad su već odlazili, da ga ubiju, ustao je i izgrebao na zidu riječi: »Drugovi, ja...« Nije stigao da više napiše. Ostavio je samo te dvije riječi koje su prekinule dvogodišnju šutnju, a tijelo je sagnjilo u jednoj od velikih krečnih jama.

– Ostali su samo dokumenti i kronike sakrivene u podzemlju tamnice za vrijeme jednog kasnije rata. U toj jami s krhotinama iz epohe kasnog imperijalizma našli smo mi, historičari, ostatke arhiva i pročitali smo u njima historiju njemačkog komuniste Martina.

– A sada, pomislite vi! Taj je čovjek šutio, bijen i mučen. Šutio je kad su se od njega odvratili njegovi najbliži, roditelji, brat i drugovi. Šutio je kad više nitko, osim gestapovaca, nije s njim prijazno razgovarao. Potrgane su bile sve veze koje mogu vezati čovjeka sa svijetom, ali on je i dalje šutio, a ovo je cijena te njegove šutnje.

Ter Haar je podigao ruke.

– Ovo je cijena te šutnje. Ovo je strašan dug koji mi živi dugujemo najdaljoj prošlosti, tisućama onih koji su ginuli kao Martin, a ni imena im danas ne znamo. Ovo je jedini razlog zbog kojeg je umirao znajući da mu nikakav bolji svijet neće nagraditi patnje i da će se njegov život zauvijek završiti u onoj krečnoj jami, da neće doći nikakvo uskrsnuće niti plaća. Ali njegova smrt u toj šutnji koju je sam sebi zapovjedio ubrzala je dolazak komunizma, možda za minutu, možda za dane ili tjedne – to je svejedno. A mi smo, eto, na putu prema zvijezdama, jer je on za to umirao, a eto i komunizam... ali gdje su komunisti?

Poslije tog gnjevnog i bolnog uzvika nastala je kratka, strašna tišina. Zatim je historik rekao:

– To je sve što sam vam htio reći. Sad ćemo otići, inženjeru, a oni će otvoriti zasun i isisani zračnim tlakom past će u prazninu. Raspuknut će se kao krvavi mjehuri a tjelesni ostaci onih koji su se kukavički prestrašili života, kružit će vječno kroz hladni svemir.

Sišao je dolje i izašao iz kruga ljudi koji su oko njega stajali. Još su koji čas odzvanjali njegovi koraci. Ljudi su nepomično stajali, neko je rukom prešao preko lica kao da skida s njega neki težak, hladan prevjes, netko se zakašljao – napokon su se svi trgli i razišli na sve četiri strane, spuštenih glava, noseći teške, nemoćno opuštene ruke koje su se u hodu njihale kao mrtve. Ostali smo sami nas trojica: Yrjöla, kraj zasuna još uvijek s aparatom u ruci, Zorin, naslonjen na zid s rukama prekrštenim na prsima, i ja. Dugo smo tako stajali. Htio sam poći kad se nad našim glavama počelo razlijegati dugo, gluho zviždanje. Bila je već noć, a ovo su bili signali upozorenja, jer je »Gea« povećavala svoju brzinu.

GOOBAR, JEDAN OD NAS

Nekoliko tjedana poslije opisanih događaja, kad je brod već postigao povećanu brzinu, proširila se brodom vijest da se Goobar, koji već odavno radi na problemima međuzvjezdanih putovanja, nalazi na tragu nekakvog revolucionarnog otkrića. Ne zna se od koga je potekla. Kolala je u najrazličitijim, ali uvijek maglovitim verzijama, uglavnom među nestručnjacima. Možda je potekla od toga, što su biofizički laboratoriji u toku posljednjih mjeseci pozvali na suradnju najbolje »Geine« fizičare, matematičare i kemičare. Goobarovi drugovi demantirali su glasinu o nekakvom otkriću pa ipak se vijest, usprkos brojnim ispravcima, vraćala sve to u novom obliku i postajala tema uzbudljivih diskusija.

Sam Goobar nije davao nikakve izjave o toj stvari. Teško je bilo reći, da li je ta dosadna glasina uopće do njega stigla, ili se na nju nije obazirao, zaokupljen svojim radom. Na posljednji dan kalendarskog proljeća otišao sam kasno uvečer na koncert. Kada sam ušao u dvoranu, velika svjetla su se utrnula. Brzo sam sjeo na slobodno mjesto, u posljednjem redu naslonjača. Kraj mene su sjedili Ruys i Goobar. Svirali su Drugu simfoniju Kreskate. U jednom trenutku pogledao sam ustranu i zaprepastio se: Goobar nagnut prema natrag, spavao je s glavom na naslonu fotelje. Probudio ga je tek nagli finale. Na izlazu stvorila se gužva, nisam se zato dizao s mjesta, tako zamišljen – ili bolje reći zanesen i dalje sam sjedio. Kad sam podigao oči, u cijeloj dvorani nije bilo nikoga osim nas trojice. Skočio sam na noge, istovremeno su se digli Ruys i Goobar. Situacija je bila malo neugodna, dosad nismo bili zajedno, a sada nas je činjenica, da smo ostali utroje vezala i to sve jače kako smo se kretali prema izlazu. Između stupova odlučio sam se oprostiti s kompozitorom i učenjakom, ali sam pošao dalje. Bila je to prilično neobična šetnja. Prošli smo možda polovinu duljine cijelog broda, a nitko nije progovorio ni jednu riječ. Paluba je kratkom kosinom prešla u hodnik, prolazili smo kraj širom otvorenih, praznih ulaza u vrt, presijecajući u svakom trak hladnog mirisa živice. Kraj posljednjih vrata Goobar se najednom odvojio i zastao na ulazu u vrt. Iz mraka, koji je tamo vladao, dopiralo je prizemno, nježno šuštanje lišća koje je treperilo na vjetru.

– Ni ti više ne dolaziš k meni, Ruys – rekao je. Stajali smo iza njega i to je odjeknulo, kao da ne govori jednome od nas, nego u ovaj mrak koji je mirisao na mokro lišće.

– Nisam ti htio smetati – tiho je odgovorio kompozitor.

– Da, da. Znam to...

Zašutio je kao da prisluškuje vjetar.

– Na jednom predavanju, bilo je to još na Zemlji, molio sam studente da dođu k meni. Ne na kakvo primanje, nego, tako, obično, da prošetamo vrtom, da porazgovaramo. Naravno, nisam mislio da će svi doći, ali da će ipak biti jedna veća grupa. Sjedio sam sa ženom do kasno u noć, čekajući goste. Nitko nije došao. Kasnije sam pitao: zašto? Mislili su: mnoštvo će smetati Goobaru. Netko se mora odreći. Svatko je tako pomislio...

Razgovor se vodio tako tiho, kao da u blizini spava neki čovjek. Ruys nije odmah odgovorio.

– Na Zemlji je bilo nešto drugo... Dolazio sam k tebi možda i prečesto. Ali sada si preopterećen poslom, umoran.

– Umoran? – začudio se Goobar. Ali je malo kasnije dodao: – Istina je.

I po tome, kako je to rekao, vidjelo se da sam dosad nije na to mislio.

– Dobro je, što si došao na koncert – nastavio je Ruys. – Muzika je neophodna.

– Ali ja sam tamo spavao! – prekinuo ga je Goobar iznenada, veselo raspoložen i njegov je glas zvučao isto kao onomad, na obali, kada je sa mnom prvi put razgovarao.

Ruys zašuti, iznenađen ili možda uvrijeđen, a Goobar je objasnio:

– Ne mogu spavati. Moram sve zaboraviti, da mogu zaspati. Uz muziku zaboravljam i spavam...

– Moraš zaboraviti? Što?

Nastala je tišina. Od prvih riječi ovog razgovora osjećao sam se kao nepozvani uljez, deset puta sam govorio da treba da odem i samo sam čekao pogodni trenutak. Činilo mi se da je upravo došao, ali tek što sam maknuo, Goobar je počeo:

– Devetu godinu radim na problemu djelovanja gravitacije na životne procese. Dugi je to put. Naišao sam na šumu problema, ali od kojih je svaki vrijedan cijeloga života. Nisam slijedio nijedan. Golemo ubrzanje, brzine bliske svjetlosnim – to je bila tema. Kakva sudbina čeka čovjeka koji će prekoračiti 190.000 kilometara na sekundu? »Smrt« – reći će učenik osnovne škole. To isto govorim danas ja, sa sigurnošću pomnoženom s devet godina rada. Što dalje? – naslonio se na krilo staklenih vrata. Tako smo stajali, a vrt je šumio.

– Već više mjeseci svatko s kim se susrećem, svejedno u kakvim prilikama, ima na usnama jedno pitanje. Istina, ne izgovara ga. Drugovi u radnoj sobi poznaju stanje istraživanja isto tako dobro kao ja, a ipak čak i oni, čak i najbliži, čak i Callarla. Što da im kažem? Da se oslonim na šutnje? Nade? S kakvim pravom? Autoritet – to je odgovornost. A svi čekaju. Gledaju i čekaju. Vjeruju u Goobara. A u koga treba da vjeruje Goobar?

Nije vikao. Nije čak ni glas povisio, a ipak ga se moglo čuti na cijeloj palubi. Ali bilo je pusto. Pred nama – dugi niz modrih noćnih svjetala. Zdesna, u crnim otvorima širom otvorenih vrata šumio je nevidljivi vrt.

– Čak i sada, u ovom trenutku, kad vam to govorim, mislite: »No da, ali što on misli? Na što računa? Kakvo je njegovo mišljenje?« ... Zar nemam pravo?

Šutjeli smo. Govorio je istinu.

Nastala je tišina. Goobar je podigao sat k očima i uspravio.

– Ali što, treba ići, treba početi.

– Što?

– Novi dan.

Kimnuo je glavom, prešao cijelu širinu hodnika i nestao u liftu.

Bilo je tri sata u noći.

ASTROGATOROV KIP

Strpljivost je osnovna crta kiparice Soledad. Četiri je godine radila na svom djelu zbog kojeg je pošla s nama na put. Trebao je to biti kip astrogatora. Moram priznati da sam sebi razbijao glavu, zašto je kiparica izabrala baš Songgrama, najobičnijeg između »Geinih« astrogatora. Teško je bilo naći manje patetičnu pojavu od njegove.

Vidjeli smo kip dan prije četvrte godišnjice našeg odlaska sa Zemlje. Stajao je još u radionici. Kiparica je, u sivom, radnom kombinezonu, zaprašenom kamenom prašinom, skinula debelu plahtu, kojom je bio pokriven. Nije ga isklesala u teškom kamenom skafanderu, niti s uzdignutom glavom da bi pogled kružio po zvijezdama. Stajao je kao jedan od nas, na malom povišenju, nešto nagnut, kao da je baš htio poći naprijed, samo se još htio nečega sjetiti, što mu je neznatno svinulo usne ili smiješkom ili nemirom. Bilo je to nešto važno, pa je napregnuo pažnju, ali ga još nije minulo lako začuđenje da on tu stoji sam uzvišen na granitnom postolju.

Kad ga je kiparica zapitala, što misli o kipu, odgovorio je Songgram:

– Imaš više povjerenja u mene nego ja sam.

Na zaobljenoj ploči, smještenoj pred glavnom armaturom kormila crnjele su se već četiri godine brojke 281,4° i 2,2" koje su označavale u stupnjevima galaktičku duljinu i širinu našeg kursa.

Srebrna tačka, koja je predstavljala brod, dolazila je na velikoj zvjezdanoj karti do polovice puta, ali nebo je ostajalo nepomično. Četverogodišnji Tembharin sin, koji se rodio na brodu, upitao me jednom za vrijeme igre:

– Ujo, kako izgledaju pravi ljudi?

– Što govoriš, dječače – uzviknuo sam – kakvi pravi ljudi?

– Pa, oni sa Zemlje.

– Mi smo sa Zemlje – odgovorio sam svladavajući uzbuđenje. – Tvoj otac, tvoja majka, svi mi. Sam ćeš se uvjeriti kad se vratimo. Uostalom, ti gledaš razne događaje iz zemaljskog života i znaš da su ljudi na Zemlji potpuno isti kao i mi.

– Ah – odgovorio je mališan – to nije pravo, to je samo video...

Drugarsko se veče proteglo do kasno u noć.

Deset dana kasnije probudilo me u noći zvono iz bolnice. Došla je rodilja. Obukao sam kaput i pogledao u Aninu spavaonicu. Krevet je bio netaknut. Navečer je rekla da mora izvršiti važan eksperiment u Schreyjevoj radionici i da će se kasno vratiti. Bila su tri sata. Smrknuo sam se i odlučio da joj ujutro kažem nekoliko gorkih riječi i pošao sam u rodilište. U polumraku sam vidio Milu Grotrijan, ženu astrofizičara Rilyanta. Rađala je prvi put, pa je bila nemirna. Pitao sam je, gdje joj je muž. Uspostavilo se da sjedi u opservatoriju i prati pomrčinu neke dvojne zvijezde. Da joj rastjeram strah, počeo sam se u šali tužiti na našu zajedničku, zlu sudbinu, preveliku marljivost bračnog druga.

Svakih nekoliko minuta telefonirao je Rilyant pitajući, kako teče porod. Pošto me to otkidalo od Mile, rekao sam mu na kraju, neka on pazi na svoju zvijezdu, a ja ću na njegovu ženu.

Porod je tekao polagano. Oko četiri sata me uznemirilo bilo ploda. Neko sam vrijeme čekao, računajući na moć prirode, ali kad je srce nerođenog počelo slabije kucati, odlučio sam dati potrebnu injekciju. Priredio sam instrumente, namjestio ubruse i potražio na vrlo bijeloj ženskoj ruci modrikastu žilu.

– To uopće neće boljeti – rekao sam – pazi, evo.

Prozirna tekućina brzo je isticala iz cijevi. Kad sam osjetio otpor tiska, povukao sam ruku. U tom je času strop nad nama crveno zaplamtio i ujedno odjeknuo glas istovremeno iz svih zvučnika.

– Pažnja, uzbuna drugog stupnja!

Na to se začuo oštar tresak, pod se zaljuljao pod nogama, a sva svjetla se ugasila. Ostao sam u mraku nad krevetom rodilje. Sekundu je trajao apsolutan mir. Tražio sam isključnik sigurnosnog reflektora. Sjećao sam se da se nalazi nad uzglavljem kreveta, ali prije nego sam ga našao, osjetio sam snažan potres, kao da je nevidljivi mlat udario u dno sale a istovremeno se iz skrivenih zvučnika čulo metalno hroptanje koje se pretvaralo u spazmatičku riku.

– Mila! – viknuo sam. – Mila, drži se!

Potres me odbacio od kreveta. Pao sam i izgubio orijentaciju.

Digao sam se i udario glavom u neku pregradu. Došao je novi potres, zaljuljao sam se i ispružio ruke pred sebe. Sve se ovo događalo u tmini, raznobojne mrlje su mi skakale pred vjeđama, uzalud sam naprezao oči da bar nešto vidim. Nisam osjetio ni najmanji strah, samo nesnosnu bespomoćnost koja se pretvarala u srdžbu. Tada se iz dubine onog prokletničkog zavijanja, koje se neprestano razlijegalo oko nas – začuo ljudski užasnuti krik, u kome se razabirala strašna borba da se dođe do daha:

– Uzbuna trećeg stupnja... Uključujem mrežu... Opasnost... Pažnja...

Zatim je dva puta zagrmjelo kao da tik kraj mene prska atomski naboj, a glas je postajao sve slabiji i izmucao ili sam se ja možda više domislio nego li čuo:

– Nestanak... gravitacije...

Moje tijelo je izgubilo težinu. Kakav sam ja glupan! – palo mi je na um. – Zašto nemam ručnu svjetiljku? Nisam je nosio, jer mi se činilo, da je rasvjeta dovoljno sigurna od slučajnih prekida. Lebdio sam u zraku, bespomoćan kao psetance uhvaćeno za šiju i sav očajan vikao sam:

– Mila... Javi se!...

Rasvijetlilo se. Zasjala su nisko smještena i sigurnosna svjetla. Lebdeći ukoso u prostoru, nalazio sam se oko četiri metra daleko od kreveta. Mila je sjedila, jednom je rukom pri tiskala trbuh, drugom se grčevito držala metalnog naslona. Poslije nekoliko uzaludnih pokušaja uspjelo mi je stići do nje. Bila je vrlo blijeda. Pogledali smo se u oči. Nastojao sam da se nasmiješim:

– Nije to ništa, nešto se dogodilo! – povikao sam iako ma nije mogla čuti, jer zavijanje nad nama nije prestalo. Novi me potres gotovo opet otkinuo od kreveta.

Brzo sam se privezao remenom uz naslon, da imam slobodne ruke. Brod se opet stresao, ali drugačije. Svakih nekoliko sekunda ponavljalo se pakleno zviždanje i završavalo muklim udarcem. Razumio sam. U dubini broda padale su čvrste pregrade, koje su hermetički odjeljivale jedne prostorije od drugih. To nije bila opasnost, to je bila katastrofa. Tik preda mnom bilo je Milino lice ukočenih očiju. Tijelo joj se naglo i savilo, nešto je vikala, što nisam mogao čuti. Približio sam glavu njenim ustima:

– Mama! Mama! – čuo sam glas kao iz daljine.

Još jedan huk srušene pregrade za vratima sale. U tom času, u djeliću sekunde bio sam svjestan dviju stvari: da porod traje da ga osim smrti ništa ne može zaustaviti, i da Anina radionica leži na posljednjoj kondignaciji, pod samim oklopom broda. Vidio sam pred sobom bespomoćno, najdraže tijelo i masu željeza koje pada u mrak. Kao da mi je netko probio srce. Sav sam se zgrbio i bacio unatrag da trčim, da golim rukama razbijem čelične zidove, da zajedno poginemo. Trzao sam se kao pomahnitao, zaboravivši na remen, kojim sam se čas prije privezao do kreveta.

Rodilja se savijala, njena široko otvorena usta su nešto vikala. Prestao sam se trzati. Ispružio sam ruke, osjetio vruću vlažnu glavicu i krvlju slijepljenu kosu djeteta. Sablasno svjetlo sigurnosnih lampi drhtalo je nad nama. Sav sam bio bez težine. Instrumenti su letjeli nad našim glavama. Velika prozirna posuda s krvlju podigla se i otplovila zrakom tik pokraj mojih sljepoočica, zasjala je blijeskom rubina i odskočila od zida pregrade. Mila je jaukala. Nisam to čuo, ali sam vidio usne, raširene od muke i blistanje zubi.

Zavijanje, buka i lupanje još je uvijek trajalo. Nagnuo sam se niže. Zaklonio sam sobom njen trbuh, kojim su trzali grčeviti bolovi. Svjetlo je zadrhtalo, još jedan čas sam vidio svjetiljku kao fosfornu kuglu, zatim je pao mrak, a s njim i potpuna tišina, u kojoj se – odjednom – začulo slabo, ali izrazito cvilenje. U lijevoj sam ruci – ne znam već kako dugo – držao instrument, našao sam naslijepo pupkovinu i stisnuo je. Uspjelo mi je doseći rukom do stolića. Istrgao sam komprese iz kutije, složio sam ih i ovinuo njima tijelo novorođenčeta. Gore je opet nešto kvrcnulo.

– Drži se! – viknuo sam ženi, ali potres kojem sam se nadao nije nastupio. Dulje vremena je nešto zveketalo u zvučniku, a zatim se čuo poznati glas. Govorio je Yrjöla:

– Drugovi, gdje god se nalazite, sačuvajte mir. »Gea« se sudarila sa sitnim, kozmičkim tijelom. Opasnost je prošla. Privremeno je pet gornjih paluba odsječeno od ostalog dijela broda. Budite svi mirni. Sada uključujemo gravitacione uređaje za slučaj opasnosti. Pripremite se na povratak gravitacije. Za petnaest minuta dat ćemo opet vijesti.

Zvučnik je kvrcnuo i nastala je tišina. Opet su se zapalile svjetiljke. Čulo se gluho gusto tuckanje. Vraća se teža. Instrumenti i aparati padali su na pod. Neko se staklo razbilo, a krhotine su se rasprskavale sa zveketom na kamenim pločama. Morao sam neko vrijeme da se mučim oko uzla kojim sam se privezao za krevet. Kad sam se oslobodio, odnio sam dijete u kupaonicu. Iz slavina je tekla topla voda. Dijete je oživjelo u kupelji i sve je glasnije cviljelo i žmirkalo velikim modrim očima. Zavio sam mu ranu na trbuščiću i vratio se majci, a neprestano sam slušao cijelim svojim bićem to što se događalo izvan sale. Najprije se čulo daleko klokotanje, kao da iz visine padaju čitave kaskade vode. Zatim su grozničavo lupali čekići i razlijegao se pisak plina koji je izlazio iz uskih vodova. Nešto je škrgutalo, neka velika sila vukla je terete po hrapavoj površini. Tada sam čuo kratak zvižduk, koji je moje srce zalio toplinom: negdje se spuštao ili dizao lift.

Prolazile su minute. Mila je ležala nauznak, vrlo iscrpljena. Lice joj je bilo sitno i djetinjasto, nalikovalo na lice djeteta koje sam još uvijek držao u rukama.

Učinio sam sve što mi je bila dužnost. Dijete je živo, Mila je dobro, sad mogu ići... Ipak, još sam uvijek stajao. Otvorila se vrata, ušao je Schrey. Za njim je automat nosio visoko uzdignutu okruglu svjetiljku. Svijetlila je snažnim mliječnim sjajem. Dok je on hodao, micale su se sjene predmeta pokraj kojih je prolazio, kao žive, i penjale se po zidovima. Schrey je zastao nekoliko koraka za automatom. Gledao je što se događalo u sali. Pogled je obuhvatio krevet s porodiljom, razbite i naokolo porazbacane instrumente, krvave mrlje i napokon se zaustavio na meni.

– Sad se rodilo? – rekao je gledajući na dijete, koje sam držao na rukama. Slab, neveseo smiješak omekšao mu izraz ustiju.

– Što je s njom?... izmucao sam. Schrey me nije razumio.

– Što kažeš? – pitao je.

Nisam mogao doći do glasa. Ta u njegovoj je radionici Ana bila ove noći.

– Što... s njom?... – ponovio sam. Nisam smio izreći ime.

– S Anom? – dosjetio se Schrey. – Bila je kod mene u stanu. Odmah će doći ovamo... Što radiš? Ugušit ćeš dijete! – zavikao je jer sam ga instinktivno pritisnuo snažno na grudi. Odahnuo sam kao poslije dugog trčanja.

– Što se dogodilo, profesore?

– Znam toliko koliko i ti. Ovaj čas mi je telefonirao Ter Akonijan. Htio je s tobom govoriti, ali nije dobio vezu.

– Bio sam ovdje.

– Da – kimnuo je glavom Schrey. – Nije htio zvati liječnike javno preko zvučnika da ne pobudi nemir. Moramo se pripremiti, odmah će ovamo donositi ranjenike.

Iz hodnika su se čuli koraci i glasovi. Ana je otvorila vrata, ušla je okrenuta leđima. Skočio sam k njoj i ukočio se, još uvijek s djetetom na rukama. Hodnik je bio taman, samo se niz krijesnica približavao iz dubine, metar visoko nad podom. To su bile nosiljke, pokrivene bijelim platnom. Ispod najbližeg pokrivača visila je i ljuljala se nemoćna ženska ruka.

»Gea« je letjela 177.000 kilometara u sekundi i srela na svom putu meteor. Radarska ga je jeka otkrila, kad se nalazio u udaljenosti od 90.000 kilometara. U toj tisućini sekunde ispalio je dezintegrator atomski metak.

Pogođeni se meteor raspao.

»Gea« je letjela dalje jednakom brzinom i stigla na mjesto eksplozije, dok je proces atomskog raspadanja još trajao. Val gorućih ostataka udario je u oklop na hrptu i razderao ga na dužini od 9 metara. U ovu razderotinu ušao je oblak užarenih plinova, raskinuo sve slojeve unutrašnje izolacione prevlake i probio rezervoare vode na mjestu, gdje po njima teku vodovi mreže za ohlađivanje, u kojima je kružio tekući helij.

Dogodilo se to u trenutku kad su automati provjeravali čvrstoću cijevi. Tekući helij kružio je pod pritiskom, a sve su slavine koje samostalno uključuju njeno priticanje bile blokirane. Tekući plin temperature tri stupnja nad apsolutnom ništicom istrgao se strašnom silom, rasparao cijevi na velikoj duljini i počeo teći burnim potokom kroz rezervno okno za zračenje u centralnu halu. Svi električni vodovi, kojih se dotakao, ohladili su se i postali supervodovi. Dok je helij neprestano priticao i utapljao sve više dijelove regulacione dvorane, automati su pod utjecajem supervodova jedan za drugim prestali djelovati.

U kormilarnici, koja se nalazi neposredno pod regulacionom dvoranom tako da je strop prve ujedno i pod druge, nalazio se tada – bilo je tri sata i četrdeset i sedam minuta – samo jedan čovjek, dežurni astrogator Songgram.

Nije mogao blokirati glavnu magistralu tekućeg helija, niti spustiti nepropusne ograde, niti zatvoriti razderotinu oklopa provizornim tamponom. Jedni su električni mozgovi bili potpuno paralizirani, drugi su djelovali kao pomahnitali, iskrivljavali naredbe i slali u djeliću sekunde desetke suprotnih naloga. Songgram se nije ni s kim mogao sporazumjeti. Jedva je mogao da oglasi uzbunu kroz oštećenu instalaciju zvučnika. Ne zna se što je mislio Songgram. Ali sve što je radio ostalo je registrirano aparaturom, koja radi na osnovi superkomande, te nije bila oštećena. Strop koji je nosio debeo sloj tekućeg helija zijao je ledenom zimom, na ploče od pultova sjelo je inje, dah je iz usta izlazio kao bijela para, a gore se neprestano burkao i kipio helij, zalijevao sve više sekcije automata, dok su kroz razderotinu oklopa isticale u svakoj sekundi stotine kubnih metara zraka. Songgram je još jednom pokušao staviti u pogon centrifugalne pumpe, izdaleka upravljene zavore sigurnosti i sigurnosnu mrežu, paralelnu s glavom – ali uzalud.

Preostao je još samo jedan način. Ako otvori zaklopac ventilatora na stropu, počet će helij, koji se nad njim skupio u sloju debelom jedan metar, teći u kormilarnicu, a dok nju ne napuni, dići će se temperatura doduše vrlo malo, ali dovoljno da bi automati mogli početi normalno raditi, a onda će već oni sami onemogućiti daljne priticanje helija. Električni razvod je bio blokiran, morat će dakle zaklopce sam otvoriti i to s kotačima koji se nalaze sa strane u zidu kormilarnice. Ako bi otvorio samo jedan zaklopac, uspio bi pobjeći u kormilarnicu, ali nije bio siguran, da li će kroz taj otvor isteći više helija nego li ga pri teče u regulacionu dvoranu. A morao je biti siguran! Ako bi otvorio sve zaklopce, ne bi uspio pobjeći. Tekući helij smrzava tako brzo da čovjek, uronjen u njegovu struju, postane za sekundu staklena mumija. Songgram je još jednom nastojao da pokrene centrifugalne pumpe – bez uspjeha. Tada je prestao pritiskivati kontakte. Četiri i jednu trećinu sekunde nije ništa radio, a onda je počeo otvarati zaklopce jedan ja drugim. Uspio je da otvori četiri. Helij je počeo teći četverostrujnim vodopadom u kormilarnicu, gore su automati izronili i sve se dogodilo kako je to on predvidio.

Jedni su automati onemogućili pritjecanje helija, drugi su pokrenuli pumpe koje su ga isisale iz kormilarnice, treći su zatvorili razderotinu oklopa, štrcajući na nj pod pritiskom specijalni cement koji se naglo sušio. Oslobađajući strop regulacione dvorane isključili su gravitacione uređaje i spuštali po redu nepropusne pregrade u dubinu broda da se rasplinuti helij ne bi mogao miješati sa zrakom u stambenim prostorijama. Zatim su se iz oštećenih otvora pojavili dugi redovi mehanoautomata i ušli u rezervna okna. Radili su neprekidno do šest ujutro, kada je i posljednji trag katastrofe bio uklonjen s broda.

Samo su nekoliko osoba lako ranili dijelovi raspuknutih vodova na trećoj i četvrtoj kondignaciji. Pošto sam završio posao s ranjenicima pošao sam s Yrjölom u već suhu i popravljenu kormilarnicu. Kad smo je napuštali bilo je sedam ujutro. Yrjöla je prošao pokraj mjesta, gdje su se naši putevi razilazili, išao je dalje kao da se ne može sa mnom rastati. Pred vratima bolnice je odjednom zastao. Ja sam se vraćao ranjenicima.

– Bar da nisam to proračunao – rekao je. Pogledao sam ga. Nije me gledao.

– Nisam se mogao suzdržati... On nije morao, znaš li? Bilo bi dosta da je otvorio jedan zaklopac. Imao je mogućnost.

Shvatio sam.

– Zar nije znao?

– Nije mogao znati. Da se proračuna treba nekoliko minuta.

Šutio sam. Još mi je pred očima bila slika koju sam ponio iz kormilarnice: pusta, velika prostorija s već zastrtim tragovima kataklizme u kojoj je još uvijek stajao s rukama na posljednjem točku ne okrenutom do kraja – kip astrogatora. Yrjöla mi je sve snažnije stiskao ruku.

– Ti... ga nisi poznavao...

Prekinuo je. I drugi put sam u toj godini vidio muškarca kako plače.

Sutradan su inženjeri pokrili »Geu« slojem metala na mjestu, gdje je oklop bio razderan. Otvorili su izlaze za slučaj opasnosti i poslali grupu mehanoautomata na vanjski oklop broda. Ameta je došao u bolnicu da me povede sa sobom, jer se sada pružila – jedina svoje vrste – prilika za izlet u svemirsku prazninu.

Na raskršću hodnika, na dnu broda tekao je posao u punom jeku. Svaki čas se iz ognja naginjao kakav automat, a drugi, koji su čekali kod transportera, tovarili su na njega alat i metal. Tada bi oklopljen stvor, ne okrećući se, ulazio u lift tako teškim korakom, da se pod skoro ugibao pod njim. Našlo se mnogo takvih koji su željeli izaći iz broda, pa smo morali dulje vremena čekati. Napokon sam se našao u tlačnoj komori. Ameta je već bio spreman za put i pomogao mi obući skafander. Nije bilo lako kretati se u tom masivnom odijelu u gravitacionom području. Kad sam stavio kacigu na glavu, svjetla su oslabila i dobila žućkast sjaj, a Ametu sam izgubio iz vida. Spustio sam se po ljestvicama, najprije su se noge, zatim trup i glava našli prvi put poslije četiri godine – izvan broda.

Držao sam se za kraj ljestvica i stavio nogu na oklop. Magneti potplata čvrsto su se pripili. Ispravio sam se. U očima su mi još svjetlucali plamičci. Za nekoliko sekunda oni su se ugasili. Počeo sam da gledam. Vanjska je »Geina« prevlaka bila nepomična – zbog stvaranja umjetne gravitacije vrtjele su se samo unutrašnje stambene prostorije broda, kao gigantski vrtuljak. Tu, gdje sam stajao, bilo je sve nepokretno. Skovitlani oblaci Kumove Slame kružili su po tmini neizmjernim kolom tvoreći tobožnji horizont. Skafander je izgubio težinu. Osjetio sam se nag, predan cijelom svojom površinom na milost i nemilost svemirskoj pustoši. U strahu da me koja neoprezna kretnja ne otkine od oklopa, koji u mraku nisam vidio, spustio sam se na tvrdu površinu koju sam osjećao pod nogama. Čučnuvši, sjetio sam se da me krakom na izlazu veže dugo, sigurnosno uže, kojim su mi opasali skafander. Tražeći njegov kraj nehotice sam pritisnuo isključnik magneta i poletio u propast. Raširenim sam očima vidio kako se uže lijeno razmata (bilo je fosforizirano). Rastezalo se kao duga, bijela pupkovina, dok nisam koso visio kao balon pod brodom – ili nad njim – jer nije bilo gravitacije pa tako nije bilo ni osjećaja smjera. Maknuo sam se, digao glavu: zvijezde. Pogledao sam dolje pod noge: zvijezde. Sa svih strana mrtva tama i u njenim dubinama okamenjen zvjezdani prah. Osjetio sam naglu vrtoglavicu i grčevito stisnuo vjeđe. Bilo je gluhim glasom ispunjalo mali prostor zraka oko moje glave. Ponovo sam otvorio oči. Prenio sam pogled s poznatog Velikog Medvjeda na niže, tamo je, među epsilonom i deltom Kasiopeje, svijetlila nepomična iskrica – Sunce. Tako je bilo neznatno, tako gotovo ni malo nalik mojim sjećanjima, da nisam osjetio ni čežnje, pa čak ni čuđenja, nego samo ravnodušnost, pod kojim se skrivala nedostupna razumnim argumentima nevjerica da taj žućkasti prašak, koji se ni u čemu ne razlikuje od toliko tisuća drugih – da je to svjetlo moje domovine

Htio sam pogledati u »Geu«. Mislio sam da ću je vidjeti kako lebdi u prostoru kao tamno vitko vreteno – ali nisam vidio ništa. I drugi put mi užasan strah stegne grlo. Strašna misao mi se javila, da je uže puklo i da sam ostao sam u crnom bezdanu. Počela me hvatati panika, žestoko sam se počeo bacakati, da ma što uhvatim i da se zadržim na nekoj čvrstoj tački. Neprestano sam se savijao kao slijepi crv. Srce mi je udaralo kao čekićem, oči lutale po horizontu. Svugdje milijuni nepomičnih zvijezda, tako slabih, da u njihovom svjetlu nisam mogao vidjeti ni svoje ispružene ruke, kao da sam se rasplinuo u toj crnini koja je sve gutala. Samo je još postojao šum krvi i crna beskonačnost – ništa više. Odjednom se u vidnom polju ukazalo dugo, bijelo uže koje me vezalo uz brod. Naprezao sam pogled do bola i vidio »Geu« ili bolje zamislio da je to njen riblji oblik, prema tome što na nekim mjestima u prostoru nije bilo zvijezda. Da. Brod je crnom sjenom odudarao od južnih galaktičkih skupina. Brzo sam počeo smotavati uže i za čas osjetio tvrdi dodir – sa oba sam koljena udario u brodski oklop. Sjetio sam se magneta na cipelama i uključio ih. Sad sam mogao hodati. U mraku oko mene zapalilo se blisko zeleno svjetlo, lampice, koje ima svaki skafander straga na ovratniku. Netko je stajao i gledao kako rade mehanoautomati. Približio sam se. Mehanoautomati su se okupili oko razderanog dijela oklopa. Nekoliko reflektora je osvjetljavalo radno mjesto. U svjetlu se vidjela zubata poderotina, koja je bacala naokolo čudnovate sjene.

Na protivnoj se strani pojavilo zeleno svjetlo. Pošao sam tamo. Opet me okružio zvjezdani mrak. Nisam mogao vjerovati da se »Gea« uistinu kreće – iskusio sam pojavu relativnosti gibanja. Brzina je prazan zvuk, ako se ne označi sistem odnosa.

Najednom mi se učinilo da je onaj samotni čovjek Ameta, ali je bio od njega viši. Digao sam ruku, da mu je položim na rame. Sama je pala dolje. Bio je to Goobar. Stajao je s rukama skrštenim na prsima, osvijetljen nedalekim svjetlucanjem iskara, pogledom uronio u beskonačnu pustoš svemira i smiješio se.

POČETAK EPOHE

Ne znam, kada sam Anu zavolio dubokom ljubavlju. Mora da se to već odavno dogodilo, ali ja sam to shvatio tek nedavno. Naš zajednički život nije ni sada bio niz vedrih dana koji su spokojno tekli. Putovanje je nosilo sa sobom mnogo događaja koje nisam uvijek lako podnosio. Bivao sam ljutit i bespomoćan i utučen tragičnim doživljajima, ali onda je nju ljubila i moja ljutnja i moja žalost te sam uvijek čeznuo za njom i kad mi je bila najbliže.

Mnogo sam mjeseci radio do kasno u noć. Tada obično spavam tvrdim snom, budim se ujutro a da ne znam tko sam i kako se zovem, moram sve to najprije tražiti u pamćenju, koje je još uspavano, dok sam ja već budan. U tom času traženja puta k sebi, najprije sam postajao svjestan da ona postoji. Gledali smo u mrak osjećajući svoju uzajamnu prisutnost bez i najmanjeg doticaja. Gore je visoko sjala skupina Plejada, snažan izvor svjetla koji se kretao prostorom. Jednom je Ana prekinula šutnju riječima:

– Tamo, oko tih sunaca, kruže planeti na kojima stanuju živa bića, zar ne, dragi?

– Da – rekao sam, ne znajući što ona hoće tim da kaže.

– Takvih planeta na kojima su razumna bića mora biti u Galaktici na milijune, je li to potpuno sigurno?

– Da.

– Onda taj crni prostor nije mrtav, ni pust, kada ga neprekidno probijaju pogledi milijuna stvorenja!

Kako sam se začudio tim jednostavnim i prirodnim riječima.

– Pa naravno – mislio sam – Ana ima pravo. Kada gledam na Južni Križ, sastaje se moj pogled tamo s pogledom neznanih bića, koja mogu biti različitog uzrasta pod drugim suncem, ali isto tako kao mi gledaju u strašan, vječni pakao svemira.

Četiri mjeseca poslije katastrofe dobio sam kartu na kojoj je starinskim načinom bilo štampano:

Grupi »Geinih« biofizičara čast je pozvati kolege na proširenu sjednicu u Velikoj sali Instituta, koja će se održati u osamnaest sati po lokalnom vremenu

Dnevni red:

1) Preliminarni izvještaj prof. Goobara i

2) Diskusija.

Predmet izvještaja je problem transgalaktičkih putovanja. Nikada mi još nije vrijeme tako lijeno odmicalo kao toga dana. Dok sam radio u bolnici, gledao sam neprestano na sat.

Odlučio sam da odem u pet sati na sjednicu, ali sam kao slučajno pošao već u četiri sata u blizinu Velike sale Biofizičkog instituta. Nalazila se već ovdje cijela »Geina« posada. Opustjele su radionice, i palube, samo jedan jedini čovjek, dežurni astrogator, nije bio prisutan, ali je i on s pomoću televizora slijedio iz centralne kormilarnice što se ovdje događa.

Kad je udarilo šest sati ušao je Goobar kroz vrata sa strane, kraj katedre. Popeo se na podij, dulje vremena prebirao po komadima krede dok napokon nije izabrao jedan komad. Okrenuo se, poklonio i počeo govoriti.

Počeo je nabrajanjem niza opće poznatih činjenica, spomenuo fibrilaciju svijesti do koje dolazi kad se približimo kritičnoj brzini i pokušaje da se ta brzina prijeđe, završene smrću eksperimentatora. Na kraju tog sažetog uvoda rekao je:

– Većina stručnjaka je držala, da se putovanje brzinom većom od 190.000 kilometara nikad neće moći ostvariti. Samo je nekolicina izražavala nadu da će se otkriti sredstva koja će sačuvati čovjeka od kobnog djelovanja kritične brzine. Budući da opće priznata teorija životnih procesa isključuje mogućnost otkrića takvih sredstava, pretpostavljali su ovi drugi da će se ta teorija pokazati lažnom i biti odbačena. Ukoliko se radi o meni, nisam nikada polazio od hipoteze, ni prvih, ni drugih kolega. Postavio sam, dakle, sebi zadatak da otkrijem novu teoriju životnih procesa.

Salom je prošao tihi žamor.

Goobar je napisao na ploči svakom poznatu energetsku jednadžbu žive ćelije i tresući kredu s prstiju govorio:

– Kolege su iznenađene mojom tvrdnjom da može postojati teorija koja je općenitija od ove izražene ispisanom formulom. Istina je da ona obuhvaća sve poznate životne procese među zemaljskim organizmima, od najjednostavnijih, kao bakterije, do najviših, kao što je čovjek. Može li se, dakle, zamisliti općenitija teorija? Jedinu mogućnost vidio sam ako pitanje postavim na ovakav način: Zemaljski je život samo pojedinačan slučaj aktivnog trajanja koje postoji u svemirskim planetarnim sistemima. Na drugim nebeskim tjelesima mogu vegetirati organizmi, nastali na drugi način nego li oni na Zemlji. Kod nas se javlja uvijek u liku bjelančevinastih spojeva. No već je odavno izrečena hipoteza da mogu postojati strukture slične bjelančevini, izgrađene na atomskom sastavu silicija, tako zvani silikolipidi. Uzeo sam za osnovu ovo mišljenje i odlučio da tražim najopćenitiji zakon koji vlada kod nastajanja svih životnih formi koje mogu nastati u milijunskim planetarnim sistemima kozmosa. Isključena je bila mogućnost da se takva teorija stvori na temelju eksperimenata, jer ne posjedujemo ni trunke znanja o tome, kako bi mogli nastati ti neznatni organizmi. Jedini put koji nam je pristupačan bila je dedukcija tražene teorije na temelju najopćenitijih zakona, koji obavezuju u čitavom kozmosu, to jest zakona mrtve materije. Kako je poznato, stvorena je nova grana matematike, biotensorika, koja odražava životne procese u zemaljskim organizmima. Postavio sam sebi zadatak da pronađem njenu matematičku »rodbinu« i mogu reći da je to našoj grupi uspjelo poslije nekoliko godina rada.

Opet se čuo žamor. Goobar je napisao prvu formulu, iskrivio glavu i gledao neko vrijeme na ploču. Zatim je počeo vrlo brzo pisati. Jednadžbe su slijedile jedne iz drugih, kreda je škripala u gluhoj tišini, katkada je po koja mrvica krede lupnula padajući na pod.

– Sad ćemo promijeniti nazivnike – rekao je. Pritisnuo je kontakt. Mehanička dizalica podigla je ploču i spustila drugu. Učenjak je puhnuo na dlan zasipan bijelom prašinom i pisao dalje. Iznenada je stao. Opet je pogledao formule glavom nakrivljenom kao u ptice i rekao svojim malo promuklim glasom:

– A sada ćemo svugdje utvrditi jednorodna polja i dobit ćemo...

Ispisao je kratku jednadžbu sa dva izraza govoreći:

– Kao što vidite formula svedena na najopćenitiji oblik pokazuje da se ne može očuvati životni proces iznad kritične brzine. Drugim riječima, onda mora nastupiti smrt.

Kratak zvuk, kao prigušen uzdah jednih jedinih golemih prsiju, potresao je zrak. Goobar je, ne obazirući se na to, govorio dalje.

– Potpuno je sigurno da se ne može izbjeći smrti. Na tom se mjestu završava ovaj izvod. Dugo vrijeme nisam vidio izlaz. Činilo mi se, da nema puta dalje, ali nije tako. Pomislio sam, što će se dogoditi, ako okrenem zadatak naopačke, ako napustim opće poznate načine i pođem od strane života, nego baš – od strane smrti. Ako uzmem kao da nam je zadan baš organizam usmrćen velikom brzinom, naglo usmrćen, i ako ga dovedemo u manju brzinu?

Goobar se opet okrenuo ploči, izbrisao rukavom nekoliko znakova i pisao govoreći istodobno:

– Uvrstimo još jednom stalna polja... Sad garganovska transmutacija i... dobivamo...

Okružio je ispisanu formulu okvirom. Još se kreda u njegovim rukama nije otkinula od ploče, kad je odjeknuo prigušen općeniti krik. Pogledao sam u dvoranu. Mehanoeuristi, biolozi, matematičari poskakali su sa svojih mjesta i zastali ukočeni kao da ih je udario grom. Jedni ganuti, drugi teško se oslanjajući na pult piljili su rasplamtjelim očima u ploču. Goobar je brisao sa čela debele kapi znoja, okrenuo se prema amfiteatru i nastavio kao da ne vidi što se tamo događa.

– Kako vidite, smrt koja nastupa kod prelaženja kritične brzine nije finalna. Kad ubrzanje polako raste, organizam potpuno obamire. Enzimatičke grupe raspadaju se i počinju trošiti i uništavati tkivo. Nastupa raspadanje. No, ako se naglo pređe kritičnu brzinu, cijela se molekularna struktura organizma samo zaustavi, a kada isto tako siđe na nižu brzinu, pokrene se cijelo tkivo kao što se pokrene gurnuto njihalo, koje je bilo na neko vrijeme zaustavljeno. Kakvo ubrzanje treba dati organizmu da izađe iz kritične brzine u sferu smrti, iz koje će se opet vratiti? Formula odgovara: 200 puta veće ubrzanje od zemaljskog, drugim riječima, organizam će biti težak 200 X mirna masa – čovjek će dakle biti težak jednu i pol tonu. Takvo ga ubrzanje neće usmrtiti, ako bude letio malim djelićem sekunde, a nama više i ne treba.

Na taj se način može, slikovito govoreći, probiti branu granične brzine.

– Kakve su daljnje perspektive? – nastavio je Goobar. – Predočimo sebi da imamo raketu s ljudskom posadom. Raketa dosegne kritičnu brzinu i skokom prijeđe u veću brzinu. Nastupit će gotovo potpuno kočenje svih životnih funkcija. Možemo reći, da je putnike zatekla smrt, no ta smrt nije konačna. Poslije vrlo dugog vremena, kada raketa naglo preskoči natkritičnu brzinu i nađe se pred pragom kritične, ljudi će oživjeti. Treba naglasiti da stanje ove smrti ih ako hoćete najdublje letargije može trajati neodređeno dugo vrijeme: stotine godina ili tisuće, jer u raketi, koja se giblje brzinom od 999/1000 praktički prestaje i vrijeme, jer životni procesi prestaju, a time i proces starenja. Kad bi putovanje trajalo i 100.000 godina doletjet će na cilj oni isti ljudi koji su odletjeli sa Zemlje, a ne njihovi kasni potomci. Ti ljudi neće ostarjeti, niti podleći teškoćama putovanja. Ta silna dužina vremena neće za njih uopće postojati, jer oni u to vrijeme neće biti pri svijesti. Kako vidite, otvaraju nam se tu perspektive neuporedivo veće, nego kad bismo uistinu mogli putovati živi bez usporavanja tijeka vremena, jer u našem slučaju moralo bi putovanje uvijek biti smješteno u granicama života jednog pokoljenja. Možemo, dakle, reći da nam je priroda neizmjerno naklonjena...

– Taj novi način putovanja – nastavljao je Goobar – mora donijeti sa sobom važne psiho-sociološke posljedice. Prvo, jer to je uopće prvi nama pristupačan način da zakočimo i ubrzamo tok vremena, a time i starenje naših tjelesa. To je način s pomoću kojeg može čovjek, utonuo u ireverzibilnoj smrti, preskakivati cijele vjekove i doživjeti najdalju budućnost. Javlja se ovdje neizmjerno mnogo problema. Ja ću načeti samo jedan. Evo: Grupa ljudi otputuje u dubinu Galaktike i vrati se na Zemlju za nekoliko stotina ili tisuća godina. Ti su ljudi napustili društvo na određenom stupnju razvoja, ostavili na Zemlji svoje najbliže, svoje prijatelje, odvojeni su u konkretnoj formaciji, imaju svoje običaje, navike i naklonosti na području umjetnosti, svagdašnjeg života, naučnog rada i tako dalje. Sad se vraćaju društvu koje im je potpuno nepoznato, jer se stalno razvijalo kroz vjekove, dok su oni zaostali na onoj etapi, na kojoj su bili kad su napustili Zemlju. Vidim ovdje mnogo teškoća. Grupa će povratnika biti u velikom stupnju izopćena iz zemaljskog društva. Ako pak – a mislim da će do toga doći – transgalaktičke ekspedicije, pa još i one dalje, postanu općenitom pojavom, to će se često vraćati na Zemlju brodovi s ljudima iz godine 3.100, 3.200, 3.500, 4.000 i tako dalje. Nastat će onda neobično susjedstvo različitih pokoljenja pa će se morati pronaći nove forme zajedničkog života koje će u društvu na Zemlji moći da brzo apsorbiraju povratnike. To su naravno problemi daleke budućnosti pa će se ona sama morati s njima boriti. Spomenuo sam ih samo zato, što mislim da je za napredak karakterističan proces izbivanja novih teškoća u času kad se pred nama otvaraju nova životna područja... To je sve što sam htio da kažem.

Goobar je odložio kredu.

– Ima li kakvih pitanja? – rekao je ne gledajući u dvoranu. Uzalud je pokušao rupcem obrisati skorjelu krednu prašinu s prstiju.

Pogledao sam Goobara. Bio je vrlo umoran, objema se rukama naslanjao na stol. Tražio sam u njegovom licu ponos, trijumf zbog natčovječanskog dostignuća kojim je pred ljudima otvorio cio svemir. Ništa slično nije tamo bilo. Gledao je nepomično na ljude koji su ga okruživali i još uvijek šutjeli. Onda se jedva vidljivo nasmiješio istim onim smiješkom, koji sam vidio na njegovom licu okrenutom prema beskrajnom zvjezdanom prostoru.

Teško je bilo opisati raspoloženje u kojem smo svi bili poslije Goobarova predavanja. Kad je prošao prvi dojam i kad su prvi tačni izvodi poslani u smjeru Zemlje (do Zemlje su trebali stići tek za dvije godine) počelo je namjerno stvoreno međugrupno organizaciono vijeće da dijeli naučnim grupama programe za novi rad, vezan uz projekte transgalaktičkog putovanja. Konstruktori su počeli s proračunima za izgradnju raketa novog tipa, koje bi bile sposobne da se probije kroz branu graničnih brzina, mehanoeuristi su morali stvarati nove vrste automata potrebnih za upravljanje takvim raketama. Posla je bilo preko glave i jasno se vidjelo da posada na »Gei« može da na sebe primi samo sitnu česticu tog rada. Goobar i ostali biofizičari, nisu mislili da počivaju na lovorima, nego su istraživali daljnje konzekvencije nove teorije. Sve se to događalo s nekom, da tako kažem, organiziranom pasijom koja je raspalila ljude. Ujedno je na brodu vladalo svečano raspoloženje i vedar mir. Tri sata predavanja tako su nam mnogo snage dala da savladamo prazninu svemira, da gotovo nismo ni vidjeli ledeni mrak, koji je i dalje strujao oko broda.

Navečer idućeg dana nisam se mogao uzdržati od smijeha kada sam na zvjezdanoj galeriji vidio nekoliko desetaka drugova koji su šetali kao u prvim danima putovanja, ne, još slobodnije. Zastajali bi, pokazivali jedan drugom daleke konstelacije kao svjetla gradova koje će trebati u budućnosti posjetiti.

Kasno sam navečer otišao Ter Haaru. Historičar je pozvao prijatelje: Ametu, Zorina, Nilsa, Tembharu, Rudelika i mene na čašu vina da – kako je rekao – proslavimo naš veliki trijumf u domaćem krugu.

Zasjeli smo kod historičara do kasno u noć. Mi, koji smo do sad kao po dogovoru izbjegavali probleme transgalaktičke kozmodromije, raspravljali smo sada o njoj kao o davno naslućenoj stvarnosti. Najednom, kasno poslije ponoći, rekao je Ter Haar, koji dosad nije govorio:

– Znate li da se »Gea« ne može pregraditi u brod »kritičnih brzina«?

– Naravno – odgovorio je mladi Rudehk. – Premala je snaga motora, a osim toga su potrebni sasvim novi automati.

– Još nas gotovo tri godine dijele od cilja – nastavio je historičar, kao da ne čuje tu primjedbu – onda će početi ispitivanje Centaurovih planeta, koje će trajati više od dvije godine, onda osam godina puta natrag na Zemlju – svega sedamnaest godina. Bit ćemo dobrano već nemladi kad se opet nađemo na Zemlji. Slijedeća ekspedicija, ona »prava« međugalaktička, neće tako brzo proći, mora proći dosta vremena dok se ne završe sve probe i eksperimenti.

– Pa, što onda? Ne razumijem, zašto to govoriš, profesore? – upitao je nestrpljivo Rudelik. Mi smo također sa začuđenjem gledali historičara koji je nastavljao u neprilici:

– Nijedan od nas neće se zaputiti u galaktički prostor... Prema tome u našem životu nije se ništa promijenilo. Sve je po starom. Goobarovo otkriće neće ni u najmanjoj mjeri utjecati na naše sudbine – niti sada, niti kasnije – zar ne?

Svi smo bili začuđeni, a Rudelik je viknuo:

– Ali što ti to govoriš! Valjda nisi slijep pa ne vidiš što se događa na »Gei«?

– Vidio sam, dakako, i želim baš da upoznam razlog tog uzrujanja, jer kako sam rekao, naše sudbine...

– Smiješno govoriš, neće se promijeniti! – dovršio je ljutito Rudelik. – Ti kažeš, da se ništa u našim sudbinama nije promijenilo, a ja ti kažem, da se sve promijenilo. Profesore! Čovječe? Zar ti nisi bio s nama ove četiri godine, zar ti nisi osjetio strahoviti teret čekanja koji smo neprestano svladavali, neprestano odbacivali, ali se uvijek vraćao pod novom maskom? A sad znamo da ćemo postaviti branu pred potopom svemirske praznine. Ne samo da nas ona neće proždirati, ništiti živote mijenjajući ih kroz godine i godine u užasno očekivanje nego je ljudi uopće neće osjetiti. Ne samo to. Da će čovjek putujući – recimo iz Eurazije u Australiju – više ostarjeti nego na putu sa Zemlje do Maglice lovačkih pasa, jer na Zemlji ne možemo zaustaviti tok vremena, kao što će to biti moguće pa čak neizbježivo u zvjezdanom brodu!

– Sve je to lijepo – nastavio je tvrdoglavo Ter Haar – ali ti neprestano govoriš o budućim ekspedicijama. Dobro, ali ti, koji se ne nalaziš na palubi tog broda »kritičkih brzina« nego na staromodnoj »Gei«, što ti imaš od tog otkrića?

Rudelik nas je očajno pogledao, nekoliko puta otvorio usta, uzdahnuo, slegnuo ramenima i nije ništa rekao.

Tada se Ter Haar nasmijao. Dugo se smijao sâm samcat, a na kraju među jednim i drugim paroksizmom smijeha rekao je:

– Ne... Ne... Odmah... Čekajte... Zaklopio je vijeđe, otro s njih suze i rekao:

– Morate mi to oprostiti. Nisam se mislio zabavljati na vaš račun. Problem je doista važan i zanimljiv, naime, kako mnogo toga, što sačinjava najhitniji sadržaj našeg života leži uistinu iza njegovih fizičkih granica!

– Da – rekao je Nils – ali hoće li to uvijek tako biti? Hoće li ljudi uvijek morati umirati?

Nastala je tišina koju je prekinuo Tembhara.

– Predoči sebi, Nilse, predmet koji se sastoji od tri jednostavna kolca. Kakav će biti njegov oblik?

– Trokut.

– Tako je. Trokutast oblik nastaje u času kada se spoje kolci, bez obzira na to, da li ti to hoćeš ili nećeš. Kad bi ti netko naredio da spojiš kolce, a ujedno kategorički izjavio da stvorena figura ne smije biti trokut, reći ću kao konstruktor da se taj zadatak ne može riješiti – danas, kao i za milijardu godina. Prelazeći na tvoje riječi treba kazati da odgovor zavisi od toga, je li smrt konačno potrebna životu ili nije?

– Kako može biti konačno potrebna? Ta ona je negacija života.

– Jedinke, ali ne vrste. Kad bih jednom riječi htio odgovoriti na pitanje, što je motor biološke evolucije, odgovorio bih: promjenljivost. Kad ne bi bilo nje, ona prva plazma nastala u dubini arheozoičkog oceana, vegetirala bi do današnjeg dana u onom istom liku i ne bi dala ono neopisivo bogatstvo biljnih i životinjskih formi iz kojih je postao i čovjek. A sad? Čemu zahvaljujemo tu promjenljivost? Zahvaljujući tome da jedne forme ustupaju mjesta drugima, da na svijet dolazi potomstvo i u tom procesu događaju se u pojedinim pokoljenjima sitne, jedva vidljive promjene, koje sumirane u milijunima godina daju početak novim vrstama i tipovima. Ako na naš obični jezik prevedemo ovo nestajanje roditeljskih formi u korist formi potomstva, onda ovo ustupanje jednih pokoljenja pred drugima zovemo smrću. Bez promjenljivosti ne bi bilo evolucije. Bez evolucije ne bi bilo čovjeka. To je odgovor na tvoje pitanje.

– Dokazao si da u osnovi konstrukcionih hipoteza evolucije leži smrtnost njenih tvorevina – rekao je poslije duljeg vremena Nils – i s tim se slažem. Ali ako evolucija i ne može dati besmrtnost, možda bi to mogao čovjek?

Tembhara je šutio.

– Pa čak ako – čuo se snažan glas – pa čak ako bi mogao...

Pogledali smo. Govorio je Ameta.

– Što je to smrt? Sablasno sjećanje na ništavilo? Slika stidljivog praha u koji ćemo se pretvoriti? Znanje da u borbi sa Zemljom i nebom i zvijezdama pobjeđujemo mrtvu materiju u koju se moramo opet vratiti? Da! I još i to da u našem tijelu tinjaju bjelančevine, koje rađaju muziku i užitak, a na kraju i one prelaze u gnjilež. Da! Ali u isto vrijeme je izvor neocjenjive vrijednosti, zadatak naprezanja svih naših snaga, u svakom času, u svakom disaju, zato da bismo mogli što uvjerljivije predati potomcima upozorenje na neopozivu odgovornost za svaki čin, jer se ništa što je učinjeno ne da odvratiti niti zaboraviti u to kratko vrijeme čovjekovog života. Sa svim nas ovim uči smrt da ljubimo život, a još više ostale ljude isto tako smrtne, pune hrabrosti i straha, koji imaju isto tako čeznutljivu težnju da izađu izvan granica fizičkog postojanja i s ljubavlju grade budućnost, koja im neće biti dana da je sami vide. Da stekne besmrtnost morao bi se čovjek odreći najdragocjenije stvari – pamćenja. Kakav bi to morao biti mozak, koji bi obuhvatio tako golemo zdanje kojemu je ime beskonačnost? Morao bi posjedovati hladnu mudrost i nemilosrdno spokojstvo bogova u koje su vjerovali ljudi starine, ali tko bi bio tako lud, da poželi postati bog, ako može biti čovjek? Tko bi htio vječno živjeti ako može svojom smrću dati život drugima? Ne želimo takav svijet. Svaki kucaj moga srca je pohvala životu i zato kažem; ja ne dam sebi oduzeti smrt.

CENTAUROVA SUNCA

Završavala se već sedma godina putovanja i približavao se čas u kome su se sva naša očekivanja, planovi i nade trebali sukobiti sa stvarnošću.

Proxima je svijetlila sve življim grimizom. Kroz priručne teleskope mogli smo vidjeti planete Crvenog Patuljka⁸ – udaljenije nebesko tijelo, koje je bilo veće od Jupitera, i ono bliže, koje je razmjerima podsjećalo na Mars. Druga dva člana iz Centaurovog sistema, sunca A i B, posjedovala su veliku planetarnu porodicu. Oba su sijala na našem nebu kao zvijezde blještave bjeline, udaljene jedna od druge nekoliko minuta dugim lukom. Novi, daleko slabiji, bili su Sirius i Betelgeuz, koji su na prvi pogled tvorili dvojnu zvijezdu plavetno-crvenog sjaja.

Međutim je Crveni Patuljak tako polagano rastao da se ni od dana do dana, pa ni od tjedna na tjedan nije mogla zapaziti razlika, a ipak je mrak na zvjezdanim galerijama polako postajao rjeđi a njegova je crnina slabila pod utjecajem jedva vidljive sive boje, koja se s njom miješala.

Jednog jutra su ljudi počeli jedan drugom nešto pokazivati u tom prostoru ispunjenim najtamnijim grimizom. Predmeti i naša tijela počela su bacati sjenu na palubu.

Kad se udaljenost između nas i Patuljka smanjila na 600 milijardi kilometara, odjeknuo je davno nečuveni zvuk signala koji je upozoravao na opasnost. Od tada signal se ponavljao svako veče. »Gea« je smanjivala brzinu. Sami smo se čudili, kako je nekada taj signal budio u nama osjećaj nelagodnosti i straha, a sad nam je zvučio kao fanfara pobjede. Poslije šesnaest tjedana usporavanja letjeli smo brzinom od 4.000 kilometara u sekundi i približavali se prvom planetu Crvenog Patuljka. Njegova je ekliptika tvorila kut od četrdeset stupnjeva sa smjernicom »Geinog« kretanja. Astrogatori namjerice nisu skretali brod u ravninu gibanja planeta, jer smo mogli pretpostaviti da je ispunjava meteorska prašina, kao i okolicu našeg sunca, i da bi nam ona otežala manevriranje. Prošli smo pokraj prvog planeta na udaljenosti od četiri stotine milijuna kilometara. Astrofizičari i paleontolozi stalno su bili dežurni kraj svojih instrumenata. Nismo se približili planetu, jer je to bilo kamenuto, sleđeno nebesko tijelo pokriveno debelom navlakom smrznutih plinova.

Devetnaest dana poslije prolaza kraj njegove putanje letjela je »Gea« nedaleko – jedva četiri stotine kilometara – od ekliptike. Još uvijek se nije pokazala kozmička prašina. Kasno uvečer, kad sam se spremao na počinak, javili su zvučnici da će za koji čas opservatorij izdati vanredni izvještaj. Poslije minute čekanja čuo se Trehubov glas. Rekao je da je »Gea« prije četvrt sata presjekla pojas plinova neobičnog kemijskog sastava i sada manevrira.

Brzo sam se obukao i otišao na zvjezdanu palubu. Iako je prošla ponoć, sve je bilo puno ljudi. Daleko dolje, ispod lijevoga boka, plamtio je usred mraka Crveni Patuljak, okružen na oko nepomičnim vijencem plamenih jezika. Njegov je sjaj bio tek 1/20.000 Sunčevog sjaja, ali je sav svemirski prostor bio ispunjen krvavo obojenom maglom. U to se svima u isti trenutak oteo kratak krik.

»Gea« je ušla u pojas plina koji je svijetlio od sudara s brodskim oklopom. U času je blijedo, drhtavo svjetlo oblilo oba boka, gorjelo je, rasprskavalo se u trakove i gasilo daleko iza krme. Jurili smo kroz oblake sablasnog bljeskanja. Naskoro je »Gea« opet izašla u slobodan prostor i ponovo usporavajući let digla je kljun i pogodila u struju nevidljivog plina. Svi su ti manevri, kao obično, izazivali u nama osjećaj da se nepokretna zvjezdana sfera vrti i kovitla. Plin je bio neizmjerno razrijeđen i nije svjetlucao. Tek kada bi brzina dosegla 900 kilometara u sekundi, počeli su bljeskati jonizirajući atomi zbog sudara s oklopom, a na zidovima galerija ponovo su zatreptali blijedi svjetlosni jezici.

U to se pojavio astrofizičar koji je upravo dovršio dežurstvo. Pripovijedao nam je da je analizirana struja plina u kom se gibljemo, i da je to molekularni kisik. Svi su se čudili, jer se u svemirskom prostoru ne nailazi na skupine slobodnog kisika.

– Astrogatori pretpostavljaju – rekao je astrofizičar – da smo ušli u rep vrlo neobičnog kometa, pripravni su pokloniti nešto vremena da ga otkriju, pa je zato »Gea« uplovila u plinsku struju.

Ta je struja, kako je javljeno poslije višesatnog računanja automata, pokazivala zakrivljenost koja se slagala s hipotezom da je to rep nekog kozmičkog tijela, premalenog da bismo ga mogli zapaziti. Prošli su slijedeći dan, noć i još jedan dan u lovu za još uvijek nevidljivom glavom kometa koja je pred nama bježala. Tek treće noći opet vrlo kasno, objavio je Trehub kroz sve zvučnike da je glavni teletaktor otkrio glavu kometa, udaljenu od nas devetnaest kilometara.

Povorke su dolazile u opservatorij. No glava se kometa vidjela samo kao blijeda tačka u mraku, a dulje vremena nije se na oko povećao njen promjer. Već navečer mogla se izmjeriti njena veličina. Nije prelazila jedan kilometar. Astrogatori su izjavili da previše vremena trošimo na kometovu zagonetku. To da zacijelo važan problem za astrofizičare, ali kolidira s glavnim ciljem našeg putovanja, pa je potrebno da se opet vratimo na kurs.

Astrofizičari su ipak izmolili još jedan dan lova za kometom. S obzirom na slabo nastavan prostor u ovom dijelu svemira povećali smo brzinu do 950 kilometara u sekundi. Brod je letio tragom kometove glave, oblijevan sve jačim kisikovim ognjem. U pet ujutro progovorio je Trehub kroz zvučnike, a nama su svima žestoko zakucala srca, jer je drhtao glas tog čovjeka koji se u svakoj prilici savršeno savladavao.

– Ono što smo držali da je kometova glava, nije kozmičko tijelo, nego umjetna tvorevina nalik na naš zvjezdani brod!

Teško je opisati uzrujanost na palubama. Brod je i dalje letio za blijedom mrljicom koja je bježala u mrak. U oba opservatorija nastala je takva gužva da su astrofizičari morali konačno zamoliti goste da otiđu, jer su im smetali u radu. Tada su se svi oboružali aparatima za opservaciju, do kojih su samo mogli doći, skupili se na galeriji s lijeve strane, odakle se već prostim okom mogla vidjeti maglena tačka koja se lijeno kretala po nepomičnom zvjezdanom tlu.

Kad se udaljenost između nas smanjila do tisuću kilometara, usmjerila je »Gea« radio-antene prema stranom brodu, razvila svu snagu svojih jakih odašiljača i poslala mu poziv. Shvaćali smo da nas nepoznata bića ne moraju razumjeti, pa smo neprekidno odašiljali relacije Pitagorinih trokuta i druge jednostavne geometričke odnose, ali je to naše pozivanje ostalo bez odgovora. Šutjeli su svi prijemnici koje smo nastavili u smjeru broda. Onda smo počeli sa žestokim svjetlosnim signaliziranjem. Iz sapnica na kljunu poletjele su u crnu svemirsku pustoš atomske zrake, koje su se pretvarale u žile srebrnog ognja, zelene i plavetne signalne rakete, ali daleki brod je i dalje ustrajao u svojoj dubokoj šutnji.

Napokon je popodne vijeće astrogatora odlučilo izaslati laku izviđačku raketu. Na njoj su imali biti samo automati. Oko šesnaest sati po lokalnom vremenu skupio se krug od dvije stotine osoba na gornjoj galeriji aerodroma i gledao kako izvlačni nogari vuku oblu, četrnaest tona tešku cigaru na mjesto starta, a u nju ulaze automati u tamnim oklopima.

Projektil je ušao u cijev za izbacivanje, unutrašnji se zaklopci zatvorili i za čas – kad je nevidljiv prvi astrogator pritisnuo dugme na pultu u Centralnoj kormilarnici – prostrujao je kroz »Geu« gluh i mekan ton, kao udarac gigantskog sata. Kroz čeličnu konstrukciju broda prošao je gotovo neosjetan drhtaj. Iz prednje sapnice izbačena raketa odijelila se od broda, poletjela je oko njega tvoreći petlju i pojurila prema cilju.

Iznad nepoznatog broda plamtjela su dva Centaurova sunca, koja su nam svojim blijeskom otežavala promatranje. Pruga razrijeđenog kisika nije više svijetlila, jer su svi motori bili isključeni, a mi smo se gibali samo kao satelit Crvenog Patuljka. Pavao Borel mi je ljubezno ponudio svoj dalekozor koji je sto puta povećavao. Postavio sam ga u srednjem dijelu galerije i žmirkajući zbog nepodnošljivog blijeska vidio sam, kako naša raketa para mrak. Napokon se tako približila brodu da se slila s njim u mrljicu. Ugasio se oganj njenih sapnica, zacijelo se sada zaustavila. Odašiljači na raketi bili su direktno spojeni s razglasnom mrežom na »Gei« tako da je svaka vijest, koju su automati poslali, odmah do nas dopirala. Prva je došla jedanaest minuta poslije starta. Glasila je:

– Neznani brod je oštećen. Druga poslije daljnje tri minute.

– Nastojimo ući u unutrašnjost bez oštećivanja oklopa.

Zatim je nastala tišina. Astrogatori su slali upitne signale, ali nisu dobili odgovor. Naša su se srca počela stezati od straha. Napokon se čulo samo to: – Vraćamo se!

Raketa je izvršila običan manevar, prišla do ulaznog otvora i bila magnetičkim poljem opet usisana u brod na prvi kat osobnog aerodroma.

Opet smo se spustili liftom. Dvostruki zaklopci se otvorili, izvirio je kljun rakete, zaustavio se i povučen čeličnom ručkom počeo se izdizati cio trup. Mehanoautomati odšarafili su izlazni zaklopac sa četiri strane. Nastala je grobna tišina u kojoj se čuo još samo šum neisključenog pulzatora za hlađenje. Stajala je tu grupa osoba: astrogatori, fizičari i inženjeri koji su radili na aerodromu. Kroz otvorena vrata izašli su prvi automati i odvezli se na platformu. Grotrijan je zadavao pitanja. Nismo čuli odgovore nego samo krik, koji se oteo onima naokolo. Nekoliko glasova odozgo zavikalo je:

– Što oni kažu?

Grotrijan je podigao blijedo lice.

– Oni kažu da su tamo ljudi!

MRTVACI U SATELITU

Pola sata kasnije gledali smo s galerije na aerodromu kako Lancelot, Grotrijan, njegov asistent Petar s Ganimeda, Tembhara, inženjeri Treloar i Utenet te Ter Haar silaze po pomičnim ljestvama u raketu koja je već bila spremna za let.

Drugu raketu, teretnu lađu s alatima i automatima, trebao je da vozi Ameta sam, ali je u posljednji trenutak odlučeno da bi možda i liječnik mogao biti potreban pa su poslali i mene. Stajao sam u dnu hale kraj pilota i kušao onako opterećen svemirskim odijelom da se lako i neprisiljeno pokrenem.

U kljunu je bilo tijesno. Tek što sam se smjestio kraj pilota i zakopčao remenje, začuo se signal, zapalila se kontrolna svjetla na kormilu i projektil je, gurnut čeličnom šapom, kliznuo u dubinu tunela. Zagrmjelo je. Osjećao sam naglo povećanje težine tijela. U okruglom oknu pred Ametinom glavom zacrnjelo se nebo. Letjeli smo.

Okružili smo »Geu« propisnom petljom. Ameta je ukopčao motore male jakosti, a tek što smo se udaljili od broda, pritisnuo je objeručke kočnice akceleratora. Čuo sam ne samo ušima, nego cijelim tijelom, obješenim na elastičnoj tkanini, duboki, melodiozni ton kojim se automatski plinovi trgaju iz sapnica. Zaželio sam da pogledam kroz prozor, da vidim prvu raketu, ali je to bilo teško zbog tjesnoće naše kabine. Dva puta je krvav blijesak oblio Ametino lice a na pokazateljima satova zadrhtale su iskre rubinova crvenila – to je Crveni Patuljak zagledavao kroz prozor i slao nam svoje vruće crvene zrake, dok je naša raketa izvodila zavoje. Digao sam se na laktovima. Vidio sam trepetljive, unatrag savinute plamenove koji su sukljali iz kljuna. Smanjivali smo brzinu.

Malo sam se podigao i odjednom ugledao neznani brod.

Nalikovao je na vreteno kojem su kljun i rep bili jednako zašiljeni. U to je kroz sredinu njegova trupa zasjala daleka zvijezda. Pomislio sam da je proziran, ali sam odmah shvatio svoju zabludu. To uopće nije bio međuplanetarni projektil nego neka vrsta primitivnog umjetnog mjeseca. To što mi se činilo da je zašiljen trup bio je uistinu prsten koji sam vidio sa strane u sploštenom obliku.

Tobožnji je brod naglo rastao, nadimao se neobičnom brzinom. To je tipična optička varka u svemirskoj praznini. Upravo tako izgleda na putu cilj kad mu se približujemo. Ameta je opet uključio deceleratore i izveo potreban zaokret. Brod je prošao ispod nas. Bio je nalik na veliki kotač sa žbicama sa sploštenom glavicom središta.

Polako se okretao, a cijevi njegovih žbica lijeno su klizile na crnom tlu bezdana, kao da melje zvijezde. Iz sredine se uzdizala ploča aerodroma, poduprta tornjem od rešetaka. Kružili smo oko njega, a prva se raketa već spuštala. Nije se zadržala na mostu aerodroma nego se spustila niže i ujednačila svoje kretanje s kretanjem satelitova prstenastog ruba. Plamenovi njezinih motora ritmički su treptali, zadržala se nad satelitom, izbacila iz sapnice na kljun kratak plamen, ispružila magnetske hvataljke i pričvrstila se na satelit na mjestu, gdje se na njegovoj površini vidjela tamna nepravilna mrlja.

Ameta je neznatno pokrenuo kočnice. Jurnuli smo dolje. Plosnata aerodromska ploča užasno nam se povećala pred očima, sakrila je nebo, mogli smo je, kako se činilo, skroz probiti kao tane! Tik nad njom uzdigla je raketa svoj kljun i okomito stala u svemirskom zraku. Naša dugoljasta sjena preskočila je munjevitom brzinom po valovitom limu koji se mutno sjao u svjetlu Patuljka. Sad, kad smo opet bili više, razabrao sam slova, koja su se protezala kroz cijelu širinu aerodroma. Tvorila su ove riječi:

FOR ARMY JETS ONLY

Ameta je izvršio zaokret i uveo raketu u stazu oko tog umjetnog mjeseca. Našli smo se u ravnini njegova kretanja i kretali se po sve užoj spirali. Srebrni se prsten satelita povećavao, dok nije ispunio sobom cio prozor, zaslanjajući crno zvjezdano nebo, a Crveni Patuljak ga je naizmjence sad zalijevao mrakom, sad opet svojim plamenim sjajem. Te su izmjene svjetla i tame postajale sve sporije otkada je Ameta pritiskao kočnice.

Gubili smo brzinu. Nekoliko desetaka metara za prozorom žestoko je uzmicao metalni oklop satelita. Na njemu su bili nekakvi tamni, nečitljivi znakovi, jer je razlika u brzinama stvarala od njih drhtave pruge. Još jedan plamen iz kljuna i ispupčena srebrna stijena, koja nam je jurila u susret toliko je smanjila brzinu, da su se pruge raspale u slova. Pročitao sam:

AISO 6

U prozoru se pokazao na tren rešetkasti toranj i pročitali smo dalje:

INTERSTELAR FORCE

Kliznuo je pred nama prazan dio oklopa tako polako i tako blizu da su se izrazito vidjela dugoljasta odebljanja na mjestu spajanja. Zatim se pred nama ukazala velika petokraka zvijezda i opet slova:

AISO 6 UNITED

Napis se ponavljao. Izvršili smo krug okolo naokolo.

– Što znače te riječi? – zapitao sam Ametu.

– Ne znam – odgovorio je ne okrećući glave. Projektil se uzdrmao. Zaustavili smo se tik pokraj prve rakete. Ono, što je nalikovalo na mrlju bio je velik otvor, probijen u prstenovom oklopu. Nisam vidio drugove. Mora da su već ušli u unutrašnjost satelita. Ameta je otvorio stražnji zaklopac, pozvao mehanoautomate, odvezao remenje i izašao van.

Drugovi su pričvrstili na površinu prstena uže, razapeto na provizorno razapetim hvataljkama. Čvrsto smo se za nj uhvatili, jer se umjetni mjesec vrtio pa nas je nastala centrifugalna sila mogla lako izbaciti u svemirsku prazninu. Stajali smo na velikom, srebrnom kotaču, koji se zajedno s nama lijeno okretao. Činilo se da satelit nepomično stoji pod crnom zvjezdanom sferom, koja se veličanstveno okretala. Daleko gore kružila je plamena kugla Crvenog Patuljka.

Most centralnog aerodroma, uzdignut iznad razine prstena, bacao je u njegovom svjetlu dugačku sjenu koja nas je sad gutala, a sad opet napuštala. Htio sam još da pogledom potražim »Geu«, morala se nalaziti negdje na tlu Strijelčeva zvjezdanog oblaka, ali se Ameta već spustio u otvor. Pošao sam za njim.

Našli smo se u hodniku, koji se protezao unutar prstenove cijevi. Veliki otvor cijevi stvorio je bez sumnje neki meteor, koji ju je probio naskroz. Pokraj tog otvora zidovi hodnika su bili izvijeni. Kroz rasporeni lim oklopa vidjela se presavijena rebra broda, a pod, zgnječen kao harmonika, tvorio je visoke bore preko kojih se trebalo penjati.

Došli smo do prvih vrata u okomitoj, plosnatoj pregradi. Cijelu su površinu pokrivala gusto unakrst poredana ispupčenja. Kasnije su mi inženjeri rekli da su to takozvane zakovice kojima su nekada spajali listove lima.

Vrata su bila napola otvorena. Četiri ogrebotine na njihovoj ploči svjedočile su da su baš ovdje ušli u brod unaprijed poslani automati sa »Gee«. Uskim prolazom stigli smo do neke vrsti kvadratnog predsoblja. U zidu su bila otvorena druga vrata i Ameta je prvi ušao. Iza njegovih leđa mogao sam baciti pogled unutra i tamo sam vidio naše drugove.

Stajali su nasred dugačke, dosta velike prostorije. Svi su zapalili svjetiljke. U zidovima su se vidjele police, neke otvorene. Iz unutrine je sjalo staklo. Na dva reda stolova bile su hrpe porcelanskih i staklenih posuda, retorta i čaša. Pod stolovima vidjela se masa keramičkih posuda sa staklenkama u obliku kaplje.

U jednom kutu stajalo je nešto kao stakleni ispust za dim, u drugom je zijao kvadratni otvor. Jedan od drugova bacio je u dubinu pramen svjetla. Odbilo se na trbušastim golim bocama napunjenim smeđom, stisnutom masom. Sa čuđenjem sam opazio da strop, zidove i pod ove prostorije pokriva olovan oklop. Na komadiću stakla koji je virio iz hrpe krhotina vidjela su se neka slova. Htio sam ga uzeti u ruku ali je Grotrijan glasno zaviknuo:

– Ne diraj ništa. Idite ovuda – pokazao nam je prolaz među stolovima.

– Što je to? – zapitao sam. Uteneut je manipulirao s mehanoautomatom.

– To su kulture bakterija – odgovorio je Grotrijan. – U toj niskoj temperaturi mogle su se sačuvati...

– Pa kozmičko zračenje ih je već odavno moralo ubiti... počeo sam i prekinuo, jer mi je odjednom postalo jasno čemu je služio olovni oklop.

Grotrijan je bacio pramen svjetla na sive zidove.

– Taj je oklop štitio bakterije, ali mi ćemo odmah sve sterilizirati – rekao je. Mehanoautomat je podigao sjajnu glavicu. Bacao je ultraljubičaste zrake, koje su bile smrtonosne za mikroorganizme. Astrogator mu je izdao naređenje da zrakama sterilizira i naše skafandere. Pošli smo dalje.

Tako je počeo naš put u dubinu umjetnog satelita.

Mračan je hodnik vodio neprekidno uvis. Svugdje je vladala duboka šutnja u kojoj su naši koraci ginuli bez jeke. S poda se na svakom koraku dizala lelujava, laka, prašina i lijeno nas umatala sve do ramena. Sada se ta prašina srebrnasto iskrila u pramenima naših reflektora, sad se opet krvavo crvenila u svjetlu Crvenog Patuljka, koje je na nas padalo odozgo kroz okrugle stropne iluminatore.

Preda mnom se sjala ocaklina na kacigama mojih drugova tamno crvenim sjajem rubina. Iz napola prozirnih oblaka prašine ili magle skrivali su se zidovi i predmeti, svi pokriti sivim nanosom, tijesno zbijeni, blizu da ih se moglo rukom dotaći. Kao da su unutrašnje prostorije tog prstena sagradili neki patuljci, tako su se stiskale pregrade i naprave jedne uz druge i tako je nisko trebalo saginjati glave pod dovratnicima. Prošli smo kroz neke vrste magazina pretrpanog čeličnim bocama. Dalje se opet nastavljao hodnik s krugovima crvenog svjetla, koji su se gubili u oblacima prašine. Završavao se vratima, većim od drugih.

Grotrijan je gurnuo krilo vrata i ukočio se na pragu, zatvarajući nam put. Pogledao sam preko njegova ramena unutra. Dva pramena svjetla naših svjetiljki, rasvijetlila su visoku sobu u kojoj su s dviju strana bile podignute neke skele, koje su mi se u prvi mah pričinile kao kavezi, ali su to uistinu bili ležaji na kat. Tik kraj Grotrijanovih nogu, obuvenih u srebrni metal, ležalo je nešto skvrčeno, kao napola ispražnjena vreća od zelenkastog, nepomičnog platna. Ova se vreća na jednom svom kraju razdvajala, a onaj dio, bliži astrogatoru, završavao se loptastim odebljanjem. Trgnuo sam se.

To je bio čovjek!

Ležao je nauznak podvukavši ruke pod leđa. Lice mu je pokrivala kožnata kaciga. Već je stoljećima bio mrtav. Mogli smo se i nadati da ćemo tako nešto otkriti.

Je li to on prenerazio Grotrijana? Astrogator nije gledao na mrtvaca nego na suprotni zid. Odande je gledala na nas naga žena. Sjedila je na kornjačinim leđima, noge je prekrstila, cvijetom dodirivala nage grudi i smiješila se. Na nogama je imala čudne cipelice s peticom, nalik na oštar kljun. Nokti na prstima bili su zakrvavljeni. Crvena su joj bila i usta, koja se raširila u smiješku, pokazujući vrlo bijele zube. U tom je smiješku bilo nešto neizrecivo odvratno. Okrenuo sam se. Za mnom je stajao Ter Haar. Njegovo je lice za staklom kacige bilo blijedo i strogo.

– Što to znači? – upitao sam nehotice, stišavajući glas.

Nitko mi nije odgovorio.

Grotrijan je preskočio mrtvaca i pošao unutra. Slijedili smo ga uzanim prolazom među krletkama kreveta. Astrogator je uzalud kušao da otvori slijedeća vrata. Pozvao je mehanoautomat, koji je kratkim zamahom udario u sredinu i vrata se raspukla od udarca, uzdrmao se zid i slika se nage žene otkinula, savila se i pala kao što u praznini padaju i najlakši predmeti: kao kamen. Oblaci prašine između mene i onih, koji su preda mnom išli, postajali su sve gušći što smo dublje prodirali u dubinu tog prostora bez prozora. Svjetlo naših svjetiljki ritmički je u maršu poskakivalo, a u njegovom blijesku vidjeli su se mrtvaci, plosnati i smeđi kao sušeni noćni leptiri, dok su na njih sa zidova gledale nage žene. Kucavica je udarala u sljepoočicama kao sablasni sat, a grlo nam se stiskalo.

Većina predmeta osvijetljena našim svjetiljkama i njihovim sjajem, nije mi bila poznata. U tom velikom neredu, među hrpama pokućstva i uređaja, omotane zgužvanim pokrivačima i plahtama ležale su, sjedile, klečale mumije, po dvije po tri, grčevito spletene rukama, s licima pritisnutim na pod ili zabačenim nauznak, s očima, koje su postale dvije grudice mutnog leda, sa zubima sjajnim kao mrtva kost, sve zaprašene, bez traga nečeg čovječjeg u sebi – a ipak su to bili ljudski ostaci. Takve su se katastrofe događale prije mnogo stoljeća, mogli smo to shvatiti.

Ali one slike na zidovima? One nage žene s tankim, bijelim prstima i krvavocrvenim noktima, koje su neprekidno na nas škiljile iz uglova pritvorenih vijeđa, nepomične u pozama, koje se sramno izruguju, jesu li i to bili ljudi?

U dubokoj smo šutnji prelazili iz jedne kabine u drugu. Prošli smo kuhinjske prostorije, gdje su se na bijelim pločicama valjale hrpe praznih limenki i suhih kostiju, a sa sjajnih slavina visjele su ledene kaplje. U idućoj sekciji hodnika puzali su također po podu krugovi crvenog svjetla iz iluminatora. Još jedna vrata. Dok sam prelazio preko praga opazio sam da s protivne strane ulazi osam visokih, srebrnih pojava.

Bili su to naši likovi u ogledalu, velikom kao cio zid. U sobi je vladao kaos. Među razbacanim tronožnim stolicama, pokritim crvenom kožom, na smrznutim kristalima obojenih napitaka i razbitim bocama, ležale su mumije. Najbliža je naslonila glavu na bačvicu, iz koje je istekla zelena tekućina i pretvorila se u led. Jednom je rukom zaslanjala lice, u drugoj stiskala kratku sivo oksidiranu metalnu cijev. U staklu zrcala vidjele su se mnoge crne rupice, oko kojih je zrcalo popucalo. Na stropu je zijao otvoren zaklopac. Tamo su vodile ljestvice. S najniže prečke visila su dva tijela gotovo do pola savijena. Pogledao sam iza sebe. Zid je pokrivala velika slika. Na plavetnom zidu sred bijelih, kao pjena lakih oblaka lebdjela su ružičasta ženska tijela.

– Što je to? – zapitao sam ne poznavajući svoj vlastiti glas.

– To su Atlantidi – odgovorio je Ter Haar, i kao da je tim riječima sve protumačio, prošao je kraj mene, maknuo na stranu tijela koja su visjela s ljestvica i počeo se penjati gore. Mumije su legle na stranu. Glave su im bile ovijene trakama poderanih pokrivača.

Nečija milosrdna ruka pokrila ih je plahtom od tvrdog platna. Popeli smo se gore i uvukli u polumrak uskog prolaza koji je vodio u centralnu komoru. Morali smo se kretati naprijed s pomoću tankih metalnih užeta, pričvršćenih uz zidove. Sve je više slabila centrifugalna sila, koja je na prstenu stvarala umjetnu gravitaciju. Hodnik su zatvarala vrlo masivna oklopljena vrata. Kad smo sa njih skinuli šušnjav sloj inja, pokazao se crveni napis

ATOMIC – POWER – SECTION

RADIATION DANGER

Dugo su tu naši aparati za prorezivanje morali raditi, pa je Grotrijan pozvao automat, opremljen radioupaljačem. Čelik se zarumenio, kroz prazan prostor zalepršali su listići karboniziranog laka, linija proreza se lagano savijala, napokon je oklop bio prorezan na cijeloj duljini. Oba automata su najprije svom silom pritisnula, a onda povukla k sebi. Veliki se čelični blok polako nagnuo, a zatim su ga automati istrgnuli.

Prvi je Grotrijan ušao unutra. Bilo je tu tamno. Svjetlo reflektora lutalo je po nekim zakucima i udubljenjima. Orijentaciju nam je otežavalo to što nije bilo teže. Magnetične sisaljke omogućivale su nam hodanje, ali nisu mogle potpuno zamijeniti gravitaciju. U praznom su se prostoru dizale i lijeno plovile među nama neke velike bačve, slične bucmastim ribama. Tu i tamo padao je na njih blijesak svjetla i odbijao se od njihove izglađene površine. Tek kada su mehanoautomati povukli dolje te bačve, privremeno ih učvrstili i upalili veliki Jupiter, vidio sam da se nalazim usred svedene komore pokrivene kupolom. Sa stropa je visila šapa dizalice, držeći raketu, duljine oko 4 metra, s nespretnim stabilizatorima. Kada je reflektor automatove glavice opisao krug, opazio sam da u tamnim udubljenjima stoje kruškolike bačve. Bilo ih je oko trideset. Iz takve su udubine izlazile uske tračnice koje su se završavale pod dizalicom pokretne ploče. Grotrijan je rekao Ter Haaru:

– Bombe, zar ne?

– Da – odgovorio je historičar. – Uranove. Grotrijan je pozvao mehanoautomat i zapovijedio mu da jednu kruškoliku bačvu osvijetli rendgenskim zrakama. Prešli smo na drugu stranu da vidimo rezultat na postavljenom ekranu. Spazio sam da je pod ispod dizalice udubljen, širio se tu plitki lijevak s poluotvorenim poklopcem. Nagnuo sam se i pogledao kroz uski otvor. U crnoj pustoši tinjale su zvijezde.

Mehanoautomat je dao struju. Na zeleno rasvijetljenom ekranu pokazala se sjena unutrašnje konstrukcije bačve. Nisam znao čemu ona služi. Vidio sam u nutrini cijevi koje su se koncentrično sastajale u sredini. Bilo ih je četrnaest ili šesnaest (cijevi su mogle i jedna drugu zaklanjati). Vrhovi cijevi bili su gore spojeni kablovima, koji su se u jednom mjestu sastajali. Uteneut ih je našao i na vanjskoj površini bačve. Bila je tamo mala kapica koja se dizala na peru, a unutra je bila mala kontaktna poluga – ništa više.

Grotrijan nam je zabranio da išta dotičemo. Izašli smo kroz otvor koji su automati izrezali u oklopu i vratili se u veliku prostoriju s ogledalom u rubu satelita. Odavde je put vodio hodnikom u malu kabinu. Pod stropom su se ukrštavali snopovi kabela u navlakama odebljanim od inja. Na zidovima su se vidjele mramorne razdjelne ploče s redovima kontakata. Bila je to vrsta vrlo stare svemirske brojače mašine.

Pod pločama su stajale tronoge stolice, na njima četiri skvrčena čovjeka sa slušalicama na ušima. Na slušalicama kacige. Lica su bili pokrita kožnatim maskama. Četvrti se opustio sa stolice, kaciga mu pala s glave a kosa, posrebrena kristalima zraka, doticala je pod. Oči su mu se, kao i u svih, pretvorile u grudice mutnog leda.

Slijedeću sekciju hodnika pokrivao je meki, debeli ćilim.

Kroz dva okrugla iluminatora u stropu, padalo je unutra svjetlo Proxime. Kada smo ušli pomiješalo se njeno crvenilo s bijelim svjetlom naših svjetiljki. U tom snažnom blijesku ukazala nam se velika soba. Tu su stajali ostakljeni ormari sa starinskim knjigama, veliki naslonjači, na jednom je zidu visila karta Zemlje u prastaroj Merkatorovoj projekciji.

Za pisaćim stolom sjedio je u širokom naslonjaču čovjek. Morao je nekada biti visoka rasta. Njegove, daleko naprijed protegnute noge izlazile su ispod pisaćeg stola. Glava mu je bila zabačena pa je zbog toga oštro iskočila jabučica iz vrata ovijenog u bijelo krzno, koje je stršilo ispod okovratnika na kaputu. Za njim je na zidu bila obješena velika plahta s crvenim i modrim prugama i zvijezdama. Mumija je imala na sebi kožnati kaput, kao svi na brodu, rubove ovratnika resile su četiri zlatne zvijezde. Pred njom je, među injem posutim papirima, stajala čaša s grudicama leda. Na desnoj se strani nalazila prazna kožna futrola i oksidirani predmet s kratkom cijevi na knjizi sa zlatnim napisom THE HOLY BIBLE. Kad sam došao bliže, učinilo mi se da se zapovjednik mrtvog broda smiješi. Obišao sam pisaći stol i pogledao mu u lice. Bilo je tamnosivo, pokrito injem i nije ništa odavalo. Odvrnute usne pokazale su stisnute zube s napola prigriženom staklenom cjevčicom. Netko mi je položio ruku na rame. Ter Haar.

– Hodi – rekao je, a ja sam tek sada vidio da smo sami u kabini. S vrata sam još jednom pogledao u sobu. Crveno svjetlo oblijevalo je lice mumije, kao da bi je uzaludno nastojalo oživjeti. Osušena, zgužvana, činila se izvan vremena, kao da je uvijek bila mrtva, kao da nikada nije u njoj tekla krv.

Ušli smo u praznu prostoriju. Pod stropom su se protezali svežnjevi paralelnih cijevi, uz zidove stajale su u metalnim stalcima vitke ploče s plinom. Tu su bili svi drugovi.

Grotrijan je rekao:

– Taj mjesec je napustio Zemlju prije više nego jedanaest stoljeća. Atlantidi su namjeravali iz njega sijati bakterije i bacati atomske bombe. Da mogu bolje gađati, ugradili su raketni uređaj koji bi im omogućio da prelaze sa staza bližih Zemlji, na dalje. Neka greška u računanju uzrokovala je da su skrenuli sa izabrane putanje. Tako je počelo jedrenje broda po svemiru. Poslije nekoliko stotina godina stigao je u okolinu Proxime, koja ga je privukla i tako povećala broj tjelesa, koja oko nje kruže.

Dok je Grotrijan govorio i nehotice sam sebi predočavao kako su ljudi zatvoreni u metalnom krugu padali u ledeni bezdan, kako se polako u njima ledila krv, kako su se borili za hranu i toplinu. Stotine je godina minulo od njihove smrti a čelično je kolo neumorno kružilo oko sve hladnije zvijezde, noseći sa sobom svoju okamenjenu posadu.

– Stigla ih je sudbina – produžio je astrogator – slična onoj kakvu su htjeli drugima pripremiti. Muke, koje su podnijeli prije smrti, ne mogu otkupiti pokušaj uništavanja čovječanstva, to ipak mislim da ne smijemo niti ispitivati pojedinosti te davne tragedije, niti vrijeđati mrtve, jer to su još samo ostaci koji se pretvaraju u prah. Ljudski ostaci. Moje je uvjerenje da bismo trebali uništiti taj brod. Ne treba da itko više gleda ovo što smo mi vidjeli. Zato treba odmah odlučiti. Ter Haar?

– Slažem se s tobom.

– Uteneut?

– Pristajem na tvoj plan.

– Treloar?

– Pristajem.

– Ameta?

– Nisam siguran, da li si u pravu – rekao je pilot – ali se neću protiviti većini. Ne znam da li imamo pravo da sve ovo zaboravimo.

– Nećemo zaboraviti – odgovorio je Ter Haar. – To više, što ću ja najprije utvrditi fakte, važna su historijska istraživanja i uzet ću sa sobom dokumente.

Činilo se kao da Ameta hoće nešto da kaže. Grotrijan ga je gledao kao da nešto očekuje, ali se pilot povukao korak i okrenuo se. Astrogator je pogledao konačno mene. Bez riječi sam glavom dao pristanak. Sad je Ter Haar uzeo inženjere sa sobom i pošao u zapovjednikovu kabinu. Grotrijan je izašao da stupi u vezu s »Geom«, a ja sam pošao hodnikom bez određena cilja. Dok sam tako hodao već poznatim putem, vratio mi se osjećaj da to samo sanjam težak san, uvjeren da stvarnost ne može biti tako okrutna. Išao sam udubljen u misli, kad mi se iznenada srce stisnulo od strave. Stajao sam i slušao tu beskrajnu tišinu i činilo mi se da sam sâm. Nisam se bojao mrtvaca. Gore je bilo susjedstvo tih izazovnih slika, sa kojih su se iznad injem pokritih mumija kroz ledenu prazninu smiješile polunage žene.

Ubrzao sam korake. Počeo sam već trčati, kad ugledam kroz otškrinuta vrata svijetlu prugu. Stao sam na pragu. Bila je to velika prazna soba. Nasuprot vratima nalazila se visoka niša sa svedenim lukom. U njoj je visio drveni križ, vrlo crn, na bijelom tlu. Odjednom sam opazio, da pred nišom kleči mrtvac pritisnut na pod. Oštra kičma podizala je crnu tkaninu, koja ju je pokrivala. Ta je mumija nalik na stisnutu grudu zemlje, bacala na bijeli zid sjenu bez oblika. Pošao sam pogledom na protivnu stranu tražeći izvor svjetla. U dnu sobe stajao je Petar s Ganimeda. Svjetiljka na njegovu ramenu snažno je osvjetljavala križ, a on vitak, golem u srebrnom skafanderu, s rukama prekriženim na prsima gledao je dugo u taj znak uzaludne vjere.

CRVENI PATULJAK

Brojni gledaoci, sakupljeni na aerodromu, pošli su na zvjezdanu galeriju, da odande promatraju propast umjetnog mjeseca. Mi smo se također odvezli gore.

– Pažnja... četiri minute... tri minute... jedna i pol minuta... četrdeset sekunda... pet sekunda.

– Pažnja... nula... – odjeknuo je glas prvo astrogatora. Kudravi blijesak je razderao tmine.

Mislio sam da je to kraj našeg neobičnog susreta, ali me na večer Grotrijan pozvao u svoj stan. Našao sam tamo sve koji su bili na umjetnom satelitu.

Kad smo se vratili na »Geu«, u specijalno ispražnjenoj komori skinuli smo skafandere koje su bakteriolozi pomno ispitali. Grotrijan je rekao da su prema analizi svi skafanderi potpuno čisti.

Neko vrijeme nas je gledao, kao da se ne može odlučiti da nam još netko kaže, a onda je rekao:

– Htio bih vas obavijestiti o jednoj čudnoj činjenici. Ako se sjećate, samo sam ja jedini dotakao atomsku bombu – onu koju smo rendgenizirali. Mikrokemijska analiza otkrila je na desnoj rukavici mog skafandera neznatan trag astrona...

Kad je vidio da ne shvaćamo kako je to važna činjenica, dodao je tiše:

– Moju je pažnju privuklo to, što se na ekranu, prislonjenom na bombu, pokazala vrlo blijeda sjena njene konstrukcije još prije nego li je automat uključio rendgensku cijev. Tu slabu sjenu nije moglo baciti vlastito zračenje urana 235 smještenog u bombi, jer on ne stvara dovoljno tvrde zrake da bi prodrle kroz čelični oklop. Palo mi je na um da je bomba već prije bila zaprašena nekim elementom koji pušta gama zrake. Zato sam rukavicom skupio nešto prašine s površine. Analiza je ustanovila tragove astrona... Međutim, mi znamo pozitivno da je umjetni mjesec izgrađen u XXII stoljeću, a u to doba još ljudi nisu poznavali astron i nisu ga znali sintetizirati. Prema tome ga Atlantidi nisu mogli imati na svome brodu. Uostalom kada ne bi bilo tako, ipak bi se astron raspao za vrijeme od tisuću godina jer on traje samo nekoliko desetaka godina i mi ga ne bismo mogli otkriti. A umjetni mjesec kruži ovdje već više od tisuću godina. Osim toga: nema astrona u zvjezdanom prostoru. Njegova je prašina morala pokriti bombu najranije – prije šezdeset godina, dakle...

Zurili smo u astrogatora zadržavajući dah, a on je rukom obrisao čelo i nastavio još opširnije:

– Tu se sad otvara polje hipotezama koje se za sada ne mogu provjeriti, niti tačno odrediti. Ali na pitanje, u koju su svrhu zaprašili površinu bombe astronom, imamo samo jedan odgovor: astron zrači tvrdim gama zrakama i može uspješno zamijeniti rendgenske zrake. Na drugo pitanje, odakle je astronska prašina mogla doći na Mjesec Atlantida, možemo odgovoriti hipotezom da su je onamo prenijela bića koja su htjela provjeriti konstrukciju atomskih bombi... Kako živi ljudi dosad još nisu nikada stigli u tu stranu Galaktike, to ta bića nisu bila ljudi...

– Dakle, tamo je već bio netko prije nas! – kliknuo je Ameta, koji je bio uzrujan kao i mi.

– To još nije sigurno, ali je prilično vjerojatno – odgovorio je Grotrijan.

– Da spomenute fakte drugačije rastumačimo morali bismo uzeti u obzir vrlo, vrlo neobične stjecaje prilika.

– Pa i tlo i stijene pokrivalo je inje u kojem se otisnuo svaki naš trag – rekao sam – kako onda ta bića nisu za sobom ostavila ni najmanje tragove. Osim toga ništa nije bilo taknuto, koliko smo mogli prosuditi, a zar nije očigledno da bi i ta bića zaželjela ispitati mumije i konstrukciju broda.

– Mislio sam i na to – odgovorio je Grotrijan – ali ako su ta bića vršila ispitivanja a tragovi astrona pokazuju da su to i činili, ipak nisu morala ostaviti tragove...

S obzirom na netaknutu površinu inja treba pretpostaviti da je satelit kružio oko Proxime po vrlo izduženoj putanji tvoreći elipsu sličnu kometovoj stazi. Kada se na svom putu približio Patuljku – a dolazio je do udaljenosti od četrdeset milijuna kilometara u perihelu kako to dokazuje proračun elemenata njegova kretanja – počinjao se zagrijavati, a onda se kisik iz rezervoara, isparivao i istjecao, jer sabirnici nisu bili dovoljno čvrsto zatvoreni. Na taj je način i nastao onaj čudni plinski rep, sličan kometu, koji je bio uzrok da smo ga otkrili. A kad se udaljavao od Patuljka u mrak, plin se zamrzavao i pokrio injem sve površine. Tako su eventualni tragovi mogli biti zastrti novim slojevima inja u kasnijem okretanju oko Proxime. Uzeli smo uzorak tog inja, a ispitivanja su pokazala da se ono zaista otapalo kod svakog približavanja suncu i opet se smrzavalo u afelu. To se ponavljalo za vrijeme svakog obilaska koje traje dvanaest Zemljinih godina. Osim toga mogla su bića prodrijeti direktno kroz otškrinuti zaklopac sapnica za bombe. To mi se čini vrlo vjerojatno, jer su unutarnja oklopna vrata bila netaknuta. Ne može se sasvim sigurno tvrditi da li su zaklopac otvorile ljudske ruke ili nisu...

– Odakle bi ona mogla znati, što bi mogla namjeravati i zašto bi, ne ulazeći u brod, odmah pogodila u atomske komore? – upitao sam.

– Možda su najprije čitav brod izvana istražili s pomoću zračenja – odgovorio je Grotrijan. – Ja bih se doduše volio neupuštati u daljnje hipoteze. One postaju sve zamršenije a mi imamo sve manje činjenica da ih podupremo. Čini mi se prilično vjerojatno da su prije nas bila na brodu neka živa bića, i to na visokom stupnju razvoja i koja se služe tehnikom radijacije, kako to dokazuju tragovi astrona...

– A odakle bi mogla biti ta bića? – javio se Ter Haar. – Imaš li kakvu hipotezu u vezi s tim?

– Ništa ne znam. Naravno da je najvjerojatnije da su iz zvjezdane okoline, dakle s planeta Proxime – ali ti su, čini mi se nenastanjeni, ili iz Centaur ovog sistema – no ne može se o tome ništa sigurno reći.

– Znaju li to svi astrogatori? – upitao sam.

– Naravno.

– Možda smo se ipak nepotrebno požurili da uništimo taj mjesec – primijetio je Ter Haar. – Mogla su se izvršiti tačnija ispitivanja...

– Sumnjam da bi nam ona donijela mnogo novoga. Uostalom nema smisla govoriti o onome što se ne da izmijeniti. To je sve što sam htio reći. Drugovima ćemo to kasnije kazati, kad budemo istraživali planet. Sada ćemo se, kako vam je poznato, približiti Crvenom Patuljku što više možemo, a to je ipak donekle riskantno.

I zaista je »Gea« pojurila leteći prema Proximi doduše ne ravnom linijom, nego dobro proračunanom svemirskom putanjom.

Već odavno je Crveni Patuljak zagonetka koja zanima astronome. Ta slaba zvijezda, mnogo manja od Sunca i s temperaturom od jedva 3000 stupnjeva, zablisne od vremena do vremena snažnim blijeskom povećavajući mnogostruko svoj sjaj. Astrofizici drže da do te pojave dolazi zbog unutrašnjih atomskih promjena. Profesor Trehub se jednom izrazio da je to bljeskanje možda posljedica »eksperimentalnih radova nekih bića koja stanuju na obližnjem planetu. Bit će da su nezadovoljna zbog niske temperature svog Sunca pa nastoje da je povise i u tu svrhu grebu žaračem po ognjištu koje ih grije«.

Naravno da je to bila šala.

Za tih jedanaest dana što smo letjeli skrletna ploča postajala je sve veća. Već osmog dana dosegla je razmjere Sunca, kakvo se vidi sa Zemlje, a desetog je trebalo unutar broda uključiti uređaje za hlađenje helijem, jer se brod počeo zagrijavati.

Sve se više ljudi pojavljivalo na zvjezdanim galerijama da kroz tamna stakla gledaju u crveno sunce. Dosad još nismo vidjeli nikakav blijesak. Zvjezdane su galerije ležale u jednoličnom, grimiznom sjaju, koji je od dana do dana postao sve jači.

Mene je ovaj let slabo zanimao. Neprestano sam razmišljao o Grotrijanovim riječima.

U trećem tjednu našeg približavanja Proximi, zauzimala je njena ploča već deseti dio neba. »Geini« uređaji za hlađenje radili su svom snagom. Astrofizičari gotovo da nisu više napuštali opservatorije.

Kada sam osamnaestog dana ujutro izašao na palubu, osjetio sam stalni pritisak žege koja je prolazila kroz zidove. Činilo se da je ploča crvenog sunca nepomična. Po njoj su klizile tamnije mrlje, obrubljene vijencem plamenih jezika. Iako su hladionice radile svom parom, ipak se temperatura na brodu dizala za jednu petinu stupnja svaki sat i dosegla u podne 32 stupnja Celzija. Teško je bilo dulje od nekoliko minuta boraviti na zvjezdanoj palubi, jer se hladan vjetar, koji su u galerije utiskivali ventilatori – uzalud borio sa žegom.

Patuljkova se ploča rasprostirala na sve strane do zvjezdanog horizonta. Je li to bila optička varka ili se to dogodilo zbog stvarnog raspršavanja njenih zraka u svemirskom prostoru, ali mi smo opazili da je nebo nad »Geom« poprimilo boju zgrušane crne krvi. Iz pocrvenjeloga mraka jedva su se probijala svjetla najjačih zvijezda. Ljudi su iz radoznalosti neprekidno dolazili na galeriju, ali je odmah i napuštali mokri od znoja, teško dišući, sa sjajnim očima kao da su u njima ponijeli odbljesak viđenih plamenova.

Toga je dana i u unutarnjim prostorijama temperatura dosegla četrdeset stupnjeva. Naveče je došao u ambulantu mladi Kanop, drugi asistent astrogatora Pendergasta. Tužio se na jaku glavobolju, probadanje u mišićima hrptenice i opću slabost. Bilo mu je udaralo neobično polagano. Prepisao sam mu sredstvo za jačanje, a zatim sam javio Yrjöli, da je Kanopovu bolest po svoj prilici izazvala prekomjerna vrućina na brodu. Smjestio sam ga u bolničkoj sobi koja je bila jače hlađena pa je temperatura ovdje iznosila 25 stupnjeva, dok se na palubama već digla do 44 stupnja.

Idući me dan jako zabrinulo Kanopovo stanje. Pojavila se vrućica, natekla slezena, bolesnik se vrlo slabo osjećao a analiza krvi je pokazala da se smanjuje broj leukocita. Oko podne je bolesnik počeo buncati. Primijenjena sredstva nisu pomogla. Pozvao sam Schreyja i Anu na konzilij. Bila nam je nerazumljiva slika te bolesti. Poslije konzilija otišao sam opet k Yrjöli, kategorično zahtijevajući prekid leta prema suncu. Astrofizičari su to primili s velikim nezadovoljstvom, jer smo prema planu trebali letjeti u smjeru Crvenog Patuljka tako dugo dok temperatura na brodu ne dosegne 56 stupnjeva. Ipak sam ostao pri svom.

Trehub me upozorio da se nitko osim Kanopa nije razbolio i zapitao me da li sam siguran da je njegova bolest u vezi s porastom temperature. Iako nisam bio siguran, ostao sam i dalje pri svom zahtjevu, a astrogatori su dali svoj pristanak.

U tri sata po podne usporila je »Gea« svoj let, svrnula u velikom luku od Patuljka i putovala brzinom od 50 kilometara u sekundi. Međutim, bolesniku je bivalo sve gore. Sjedio sam kraj njega do ponoći. Buncao je, a vrućica se popela do četrdeset stupnjeva. Srce je počelo slabiti kao pod utjecajem tajnovitog otrova. Kako sam i prošlu noć probdio, bio sam tako umoran da sam jedva svladavao san. U dva u noći zamijenila me Ana. Pošao sam u svoj stan da odspavam bar nekoliko sati, ali me već u četiri probudio telefon.

Bunovan iza sna, čuo sam prve Anine riječi koje su me prenerazile.

– Veliko oslabljenje srca. Stanje opasno. Skočio sam iz kreveta, ogrnuo plašt i potrčao u bolnicu. Bolesnik je bio u nesvijesti. Disanje se s tihim zviždukom otkidalo iz ispečenih ustiju. Cijelim se tijelom tresao suhi, oštri kašalj. Puls je prekoračio 130. Stavili smo u pogon aparaturu s kisikom, davali injekcije da podrže krvotok. Počeo sam čak pomišljati da primijenim umjetno srce, ali kako su svi znaci ukazivali na otrovanje, nisam to smio učiniti. Probudio sam Schreyja koji je došao za nekoliko minuta. Još jednom smo utroje nastojali otkriti uzrok tajnovitoj bolesti. Već nam je bilo jasno da to nije sunčani udar. Ponovo je analizirana krv s obzirom na bakterije (na »Gei« ih uopće nije bilo), jer još uvijek smo pretpostavljali da smo mogli donijeti bakterije s umjetnog mjeseca Atlantida. Analiza je bila negativna.

Učinio sam sve što sam mogao u toj situaciji i izašao na nekoliko časaka na praznu zvjezdanu galeriju. Bilo je pet sati u noći. Čuo se gluh, jednolik šum hladionica. Hodao sam tamo-amo i ne misleći na vidik koji se preda mnom otvarao. Iznenada me pogodi sjajan blijesak ravno u oko. Stao sam.

U prvom času vidio sam rasplamsano crvenilo, ne ono nepomično, teško svjetlo užarenog čelika, nego rastrzani, napola tekući ocean hromosfere. Dok sam tako gledao počeo sam razabirati pojedinosti. Činilo se da je oživjela na oko jednolika plamena stijena koja je zatvarala tri četvrtine neba. Uvijale su se tamo neke skrletne šume, a kroz zapletenu guštaru strijeljale su protuberancije, granale se, razdvajale, množile, naduvavale u neke ognjene maškare krvavog sjaja, u neke groteskne gubice, stvorene od mljaskavih plamenih čeljusti. Trajale su nekoliko trenutaka, a onda se presavijale i rasplinjavale, a na njihovo su mjesto iskakivale nove, stvarane iz granulacije koja se prelijevala kao trzana nevidljivim vihorom.

Bio je to neopisiv dojam. Poslije godina beskrajnog mraka, ledene svemirske praznine, u kojoj se kamenio mrazom skraćen i najlakši plin, sada se za krhkim »Geinim« oklopom dizao ne brijeg, ne more, nego čitav gigantski svijet ognja. Činilo se da se brod raspada, da se rastapa – neznatna mrvica metala ovješena nad ponorom užasnog sjaja.

Kako je nemilosrdan taj svemir, pomislio sam. Kako su rijetki i uski umjereni pojasi u kojima se može roditi i neko vrijeme uzdržavati život, tako krhak i bespomoćan prema bijelom žaru – tim dvjema granicama postojanja. Ali, mislio sam dalje, taj se lomni život ipak mnogo usuđuje i eto mi smo nad zvijezdom, nad jednim od lijepih ognjišta koja su nas stvorila.

Dva koraka dalje stajao je Trehub. Želio sam da mi pomogne kako bih vratio ravnotežu pa sam ga valjda zato i zapitao:

– Profesore... što bi se dogodilo s Patuljkom, kada bismo na nj poslali naboj dezintegratora?

Nije ni sekunde odlagao odgovor.

– Isto to što i s oceanom u koji bi dijete bacilo zrno pijeska.

Posljednje astronomove riječi nisu više doprle do moje svijesti, jer mi je iznenada sinula zla misao.

Ne misleći koje je doba dana, pošao sam odmah Grotrijanu, probudio ga i zapitao da li su automati koji su prvi bili poslani na mjesec Atlantida, bili sterilizirani kad su se vratili na »Geu«. Astrogator se uznemirio, ali se savladao i telefonirao Yrjöli.

Odgovor je glasio da jesu, ali tek poslije našeg povratka na »Geu«. Tako su kroz skoro tri sata mogli dolaziti u doticaj s ljudima.

– Ali vi ste tvrdili da je isključena infekcija bakterijama, zar ne? – rekao je Grotrijan na kraju razgovora, gledajući me u oči.

Šutio sam. Grotrijan je pošao k aparatu i počeo sazivati specijaliste. Za tili čas su se pojavili Ter Haar, Moletić i paleobiolog Ingwar. Astrogator im je ukratko predstavio fakta.

– Virusi! – uskliknuo je. – Jeste li ispitali krv, s obzirom na viruse?

– Ne – odgovorio sam sav blijed. – Nismo pomislili na tu mogućnost.

Bila je to kobna greška, ali i razumljiva, kada se zna da su virusi nestali sa Zemlje prije devet stotina godina.

Brzo sam otišao do Grotrijana, pošto sam ga zamolio da sazna da li je Kanop došao u doticaj s automatima prije nego li su sterilizirani, i pošao sam u bolnicu.

Bolesnik je još uvijek bio bez svijesti. Sve jače se gušio, vjeđe i prsti su mu posivjeli, srce je udaralo sto pedeset puta u minuti, a Ana mu je, sva očajna, neprekidno davala kisik. Iscijedio sam krv iz vene na laktu i odmah je dao automatima na analizu. Morao sam im dati tačne upute, kako će to raditi, jer nisu bili udešeni da vrše i takva ispitivanja. Zato sam tek u devet ujutro, bunovan od pospanosti sa užasnom glavoboljom, mogao da pregledam analizu. U bolesnikovoj su se krvi nalazila sitna tjelešca s promjerom od jedne dvadesettisućine milimetara. Već je prvo ispitivanje pokazalo da su to klice jedne bolesti. Nije bilo sumnje da je naš drug obolio od virusa donesenih s umjetnog mjeseca. Još jednom sam probudio Schreyja da ga o tome izvijestim. Odmah je došao u bolnici zajedno s Ingwarom i još jednim paleobiologom, specijalistom u ispitivanju nekadašnje bakterijske flore. Brzo smo prepoznali klice s pomoću triona B: bili su to virusi jedne zarazne bolesti papige, koja se prenijela na ljude i harala na Zemlji prije tisuću godina. Upravo smo stajali pred bakteriološkim laboratorijem, kad nas je Ana pozvala telefonom.

– Agonija – rekla je. Ponovio sam prisutnima tu riječ. Začas smo se našli u bolesničkoj sobi. Naš je drug umirao. Puls se više nije mogao osjetiti, lice mu je posivjelo kao pepeo, a dah se čuo još samo kao hropac koji je teškom mukom izlazio iz grla.

Opet smo davali fiziološku rastopinu i krv. Kušali smo olakšati rad srcu, ali je sve bilo uzalud. Onda smo htjeli da ispunimo najvišu dužnost liječnika, da mu vratimo svijest bar na nekoliko trenutaka, da bi mogao izraziti svoju posljednju volju, no ni to nam nije uspjelo. Mozak je, oštećen otrovima, izgubio vlast nad tijelom. Šest minuta poslije deset prestao je disati.

Bio je to prvi slučaj smrti od bolesti na našem brodu. Izašli smo iz bolnice utučeni zbog poraza koji nas je snašao. Da smo ranije prepoznali uzrok bolesti, bilo bi nam možda uspjelo da je svladamo. Sad je trebalo sve drugove pripremiti da bi mogla izbiti epidemija. Grotrijan nas je obavijestio da se Kanop zaista sreo s automatima. On ih je, naime, doveo u radionicu astrogatora, gdje su njihovi odgovori bili snimljeni na trionima. Bit će da su se zarazili kulturom virusa, kad su prolazili kroz olovom oklopljeni laboratorij umjetnog satelita. Nisu poduzeli nikakve mjere opreza, jer njihovi konstruktori nisu predvidjeli takav slučaj.

Izolirali smo u odijeljenim bolničkim sobama sve one koji su došli u doticaj s Kanopom za vrijeme posljednjih dana. Postojala je velika opasnost da bi se zaraza mogla proširiti, jer su naši organizmi, nenavikli da se bore protiv zaraze, bili neotporni. Dok su biolozi i kemičari analizirali strukturu virusove bjelančevine ja sam pregledavao sve sumnjive. U krvi jedanaestorice našli smo opasne klice. Hemosintetizatori su dobili nalog da stvore tijela koja će ubijati viruse, a ujedno biti neškodljiva za ljudski organizam.

Naveče smo ih stavili u pogon, a već u ponoć smo imali prvu porciju lijekova u bolnici. Sutradan smo cijelu posadu bez iznimke podvrgli hemoterapiji. Opasnost zaraze ugušena je u zametku.

PLANET CRVENOG PATULJKA

Za vrijeme leta vidio se drugi Patuljkov planet kao rđavo-crvena pločica koja se približavala prema dvjema najsjajnijim nebeskim zvijezdama, sunčevim blizancima Centaura.

Sunce A posjeduje planetarni sustav sastavljen od dvije grupe, vanjske i unutarnje, dosta je sličan zemaljskom. Sunce B nema planeta u pravom smislu te riječi. Okružuje ga golem broj asteroida i meteora od kojih su najveći veliki gotovo kao Mjesec ili Zemlja. Astrofizičari zovu to sunce »smetlarom« jer ono usisava u svoju blizinu otpatke materije, koji su preostali kad se ustalila i učvrstila Telemahova porodica.

U tim danima, prepunim događaja, nije bilo lako sresti koga od planetologa izvan opservatorija. U našem su Sunčevom sustavu oni već sve izmjerili i izvagali što je bar donekle bilo nalik na planet, pa su mogli samo nadopunjavati rezultate ispitivanja svojih prethodnika. No sad ih je preplavljivao potop novih činjenica. Kudgod se okrenuli, da li prema velikim Centaurovim suncima ili prema Crvenom Patuljku, svugdje su sjali neistraženi planeti.

Ipak mi je uspjelo uloviti Borela u potpuno opustjelom vrtu. Skočio je ovamo, kako je sam rekao, samo na sekundu da se osvježi mirisom cvijeća. Sjeli smo na kamenje uz potok, a Borel mi je ovdje izdao veliku, tek otkrivenu tajnu, da se drugi planet Sunca A, jedva nešto manji od Zemlje, okreće oko osi, i to tako brzo da vrijeme njegovog okreta iznosi tri četvrtine zemaljskog okreta od 24 sata. Strpljivo sam čekao na daljnja objašnjenja, ali se Borel nije žurio da mi ih otkrije. Tek kada je vidio, kako mirno sjedim, začudio se:

– Kako, zar ne razumiješ? Ta valjda znaš da se Merkur uopće ne okreće oko osi, a Venera se okreće vrlo polagano?

Nekadašnje brzo okretanje tih planeta zakočilo je trenje izazvano sunčevom gravitacijom. Najbliži planet A Centaura okreće mu uvijek istu polukuglu kao Merkur, a taj drugi nalikuje svojim položajem na Veneru, a okret mu je trideset puta kraći od Venerinog...

– Što to znači?

– Znači da je tu intervenirao neastronomski faktor.

– A kakav je to faktor?

– Živa stvorenja koja stanuju na planetu – odgovorio je Borel. – I to stvorenja koja su u najmanju ruku inteligencijom jednaka nama, a možda i nas nadmašuju, jer mi dosad nismo pokušali da utječemo na kretanje Zemlje.

– Što?! – viknuo sam. – Ti misliš da oni reguliraju...

– Da. Taj planet nema Mjeseca. Proračuni kazuju da bi trebao da se okrene jednom za dvadeset, najviše za osamdeset dana. Teorija isključuje kraće vrijeme okretanja. Dakle, možemo se pripremiti na to, da ćemo uistinu sresti razumna bića!

Pitao sam ga zašto poslije tako važnog otkrića gubimo vrijeme goneći za drugim Patuljkovim planetom, a Borel mi je objasnio:

– Za ovih osam godina putovanja pretvorili su »Geini« motori nekoliko desetaka tisuća tona goriva u energiju. Taj veliki potrošak mase treba što je moguće prije nadoknaditi. Kako je poznato, možemo atomsku energiju oslobađati iz materije svake vrste, a vrijednost goriva različitih elemenata zavisi samo od njihove mase. Teoretski bi bilo moguće tjerati brod bilo kakvom supstancijom, dakle jednako tekućinom, plinom ili mineralom, ali se astrogatorima radi o tom da se materijal izabran za gorivo, kao nadopunu zaliha, može sakupiti u velikoj količini, lako, brzo i da ga se na što jednostavniji način može prenijeti na »Geu«.

Mogli smo se nadati da će drugi Patuljkov planet dobro ispuniti sve te uvjete, jer je okružen vrlo rijetkom atmosferom bez oblaka i pokriven pješčanim pustinjama.

Inženjeru, zašto se ništa ne događa na brodu, zašto se još ne čine pripreme za spuštanje?

– Sve smo učinili u noći. Još je pred nama oko trideset tisuća kilometara, a to će trajati po prilici jedan sat, jer sada letimo polaganije. Stižemo do Rocheove sfere.

– Naravno. Ameta će prvi letjeti? – upitao sam.

– Naravno. Ameta će letjeti odgovorio je pilot.

– Pogledajte – javio se tiho Ameta.

Crne pukotine prekrile su rđavocrvenu plohu. Sve je na njoj bilo nepokretno, mrtvo, ali ako se pažljivo gledalo u plosnatu, gotovo savršeno glatku ravninu, moglo se zapaziti sivkaste pruge, kako lijeno po njoj klize. Vidik je u mnogome nalikovao na onaj, koji se prostire pred očima putnika kad se približe Marsu. To su bure prašine koje se kreću silnim brzinama.

Galerije se počela puniti ljudima, a »Gea« je letjela sve polakše.

– Treba se spremati – rekao je Ameta i nasmiješio se. Raport, koji je Ameta podnio poslije trosatnog izviđačkog leta, glasio je:

– Malen, pustinjski planet Marsovog tipa. Bezvodna erozija daleko napredovala. Nikakvih tragova organskog života. Velike kamenite i pješčane pustinje. Samotne hridine, gorski krajevi i ugasli vulkani. Gustoća atmosfere po prilici dvije stotine puta manja od zemaljske, bez tragova kisika i vodene pare. Razlika temperature između danje i noćne polukugle dosiže 110 stupnjeva. Pojas bura kreće se na liniji terminatora brzinom planetovog kruženja. U centralnom gorskom sistemu tropskog pojasa južne polukugle veliko, redovito smanjivanje koje oguljuje duboke slojeve ljušture, po svoj prilici kristaličnu bazaltnu ploču. Iz tog se područja razilaze na nekoliko stotina kilometara veliki pojasi razmrvljenih stijena.

Cijelu je noć trajala analiza fotoplanova, koje je donio Ameta. »Gea« je jedrila na visini od 200 kilometara, dakle daleko izvan dosega rijetke atmosfere.

U dvanaest sati lebdjela je »Gea« nad područjem koje je istražio Ameta i poslala je kao izvidnicu grupu tektoničara i planetokemičara.

Kad su nam s vida nestale rakete, posegli smo za dalekozorima. U vidnom se polju pokazale, među crvenim oblacima, srebrne iskre, koje su se već spuštale na površinu planeta. Prvi je brod prevukao pustinjsku površinu atomskim plamenom, ostavljajući za sobom trake ružičastog žara. Natopljen se pijesak pretvorio u staklenu koru, na kojoj su aterirali slijedeći projektili. Istraživačima je bio zadatak da saberu uzorke kamenja i označe mjesta, na kojima minerali sadrže najveću količinu teških elemenata. Vršenje analiza na otvorenom mjestu trajalo je tri sata. Zatim su rakete pozvane radio-signalom, doletjele vozeći mehaničke uređaje za kopanje, mrvljenje i prenošenje. Izvidnica se već mogla vratiti na brod, ali je i dalje istraživala. Poslijepodne su se učenjaci obratili astrogatorima s molbom da im se pošalju teretna vozila na gusjenicama. Ja sam iskoristio tu priliku i priključio se momčadi projektila koji je nosio tražena vozila i oruđe.

Ovaj projektil je bio mnogo teži od osobnih istraživačkih raketa pa nije mogao aterirati na umjetnoj staklenoj kori. Vozio je Ul Wefa. Odjednom je zakočio nad pjeskovitim humcima, ali nije izgubio dosta brzine pa je u njih uronio s takvom silom da su se nekoliko desetaka sekunda dizali čupavi oblaci pijeska, udarajući s paklenom rikom u oklop našeg broda.

Tek što je prestao vrisak kočnica, napunilo je tišinu zavijanje vjetra. Pored prozora su preletjeli crvenkasti oblaci.

Nalazili smo se na najnižem mjestu udubljene ravnice koja je sa svih strana bila okružena stjenovitim amfiteatrom. Rakete istraživača stajale su kilometar daleko od nas, a raspršeni je pijesak vibrirao dokle god je oko sizalo i već zasipavao njihove bokove u obliku polumjeseca. Dovezeni gusjeničari izašli su po spuštenoj kosini na površinu. Izašao sam zajedno sa još nekoliko drugova i popeo se na krov jednog od tih vozila. Za čas smo pošli put glavnog logora.

U velikoj kabini rakete bilo je oko desetero ljudi. Debatirali su kod stola, pokrivenog kartama, fotoplanovima i odlomcima minerala. Saznao sam da ih je začudila konfiguracija stjenovitih masa. Namjeravali su izvršiti pokusno sondiranje tla. Uskoro smo ponovo navukli skafandere i pošli prema gusjeničarima.

Popeo sam se na tornjić da bih mogao pogledom obuhvatiti što veći prostor. Na zapadu su stajale stijene, izborane žljebovima, u koje su ulazili pješčani jezici. Ova se slika prividne erozije naglo završavala, a pred nama je iskrsao neopisivi kaos. Rascijepljene su se padine otvarale poput divovskih brazda, a iz tih se usjeklina dizali golemi, gomoljasti oblaci, kao da se tamo izlio kamen, stisnuo se i ukrutio u nabubrelim i ukočenim formama. Okomite su klisurine bile glatke, kao da su se nekada otapale, a sjale se ljubičastim odsjevom. Golemi se gorski lanac ovdje spuštao do dna ravnice u tri užasna mrtva skoka, da se nekoliko kilometara dalje ponovo uzdigne do svoje prijašnje visine, tamo u crvenoj dubini horizonta.

Meteo tehničari sa »Gee« upozoravali su nas da se zajedno sa sumrakom približava pješčana oluja. Trebalo je pozvati istraživače koji su se rasuli po cijelom terenu. Sakupili smo se i vratili u raketu – bazu. Zalazilo je crveno sunce.

Pao je najcrnji mrak u kome se ništa nije vidjelo, kao da smo stajali sklopljenih vjeđa. Zapad sunca nas je zadržao pred zaklopcem rakete. Još se nismo osvijestili od divnog prizora, a već se izdaleka začulo hujanje. To se približavala noć i s njom pješčana oluja.

Slušao sam do kasno u noć diskusiju učenjaka. Složili su se u tome da je veliki meteor, koji se gibao po trajektoriji, gotovo paralelnoj s površinom planeta, probio vrata u gorskom lancu koji ga je sprečavao u letu. Ni sam ne znam kad sam sklopio oči onako umoran, šćućuren u kutu velike kabine.

Ujutro je temperatura vani iznosila 80 stupnjeva, a sve su rakete bile potpuno zasute pijeskom. Otkopali su ih tek automati, pozvani putem radija. Teretnjače su još uvijek prevozile razmrvljeni bazalt na »Geu« a istraživači su opet pošli na teren, na mjesto kozmičke kataklizme.

Ostao sam sâm na raketi i promatrao kroz stakleno okno kako u drugoj, manjoj kabini dva koordinatora upravljaju radom istraživača.

Na velikim ekranima koji su predstavljali kartu cijele okolice sijalo je na desetke sjajnih tačaka. Ove tačke označavale su ljude. Polagano su puzale, zadržavale se, uzmicale, kao da igraju neku dječju igru, a zapravo su se oni, čijim su kretanjem upravljali odašiljači, penjali na nepristupačne stijene i spuštali u duboke ponore. Najednom sam opazio kako su se sve sjajne tačke zadrhtale i pošle u istom smjeru. Doskora su zatvorile drhtav prsten, a zatim su se okupile i grozničavo se micale kao roj krijesnica. Oba su se koordinatora uzbudila, a treći je čovjek, planetolog Borel, svaki čas pogledavao sad na jedan sad na drugi ekran, govorio nešto s onima, a onda pristupio aparatu koji nas je direktno spajao s »Geom« i započeo dug razgovor. Iznenada su koordinatori ustali i nagnuli se nad ekranima. Na licima mi se odražavalo takvo uzbuđenje da sam već htio ući u kabinu. U to se u pultu sa strane zapalila tri svjetla. Dva zelena i jedno bijelo. To je značilo da stiže osobna raketa s »Gee«. Teretnjače, koje su bez prekida letjele tamo i natrag, bile su isključene iz signalne mreže.

Poslije deset minuta pojavio se astrogator Ter Akonijan. Nisam mogao savladati svoju radoznalost pa sam s njim ušao u kabinu.

– Odmah će se vratiti – rekao je Borel Ter Akonijanu

– Saznat ćeš sve iz prve ruke.

Šuteći, čekali smo oko četvrt sata. Nisam htio prekinuti šutnju. Napokon smo čuli daleki, isprekidani zvuk motora, koji je radio teškom mukom. Kad se motor približio čulo se kao da je naglo snažno udahnuo. Zvuk je prestao, a u kabinu su ušli ljudi u skafanderima noseći dugačku, plosnatu, metalnu plohu koju su položili na stol. Neki od njih jedva su se držali na nogama od umora.

Riječ je uzeo jedan od tektoničara. Kako se vidjelo iz njegovih riječi, došli su do važnog otkrića sasvim slučajno, tražeći potvrdu za neku hipotezu. Jedan je gusjeničar iznenada upao u prazan prostor, skriven pod površinom tla. Kad su raširili taj otvor spazili su nešto kao izlaz iz podzemnog hodnika, koji je vodio strmo dolje, a poslije nekoliko desetaka koračaja bio je zatvoren kamenitim zidom.

– Je li taj hodnik prirodnog porijekla? – upitao je Ter Akonijan.

– To nije sigurno – odgovorio je tektoničar. Pošao je k stolu, na kome je ležao donesen teret i rekao:

– Otkopali smo dio galerije, ali posao polako napreduje, jer ne želimo upotrijebiti žestoka sredstva. Hodnik vodi dalje. Oko sto pedeset metara pod površinom našli smo u njemu

– ovo...

Odbacio je metalni poklopac. Na mekoj postavi ležala je rupičasta, ispečena gruda, velika po prilici kao ljudska glava.

– Je li to organska supstancija? – upitao je Ter Akonijan u tišini koja je sada nastala.

– Samo trag – odgovorio je tektoničar. – Sitne količine ugljena. Izotopna analiza pokazuje da je ta gruda stara po prilici 1200 do 1400 godina. Struktura nema osnovnog oblika. Opći kemijski sastav ne daje nikakvih uputa, jer je nastupila djelomična izmjena nekadašnjih sastavnih dijelova zbog pseudomorfnih insturzija. To je tijelo bilo osim toga izloženo djelovanju visoke temperature, zacijelo u času kad je padao meteor.

– Što vele biolozi? – upitao je Ter Akonijan.

– Isto što i mi. Ugljen je organskog porijekla, ali ništa više ne može reći.

– Što vi mislite?

– Planet nije nikada stvorio vlastite oblike života, dakle je taj ostatak morao doći na planet izvana.

– Kakvu osnovu imate da tako sudite?

– Ni u kojem sloju, sve tamo do ognjenih stijena, nema ni traga djelovanja vode, nema sedimentnih stijena, prema teoriji o strukturama, kojima su osnov bjelančevine, ne može nastati život bez vode. Ovaj je ugljen organskog porijekla, dakle... – raširio je ruke.

– Dakle? – prihvatio je Ter Akonijan.

– Hipoteze, samo hipoteze – rekao je preko volje tektoničar. – Galerija može biti ostatak nekadašnjih rudarskih radova.

– A ovo – astrogator je rukom pokazao crnkastu grudu – ostatak živog bića?

– Da.

Istraživanja su vršena još cijeli idući dan, noć i još jedan dan bez prekida i za vrijeme oluje, ali nisu dala nikakav rezultat. Pred sumrak četvrtog dana bili su »Geini« rezervoari puni pa smo morali odletjeti. Istraživači su nerado napustili mjesto iskapanja, ali astrogatori su požurivali radio-signalima da se vratimo.

Te noći izašla je »Gea« iz gravitacionog planetarnog područja Crvenog Patuljka i povećavajući brzinu pojurila prema velikim Centaurovim suncima.

ZVIJEZDE PADAJU

Četiri mjeseca putovanja udaljili su nas za tri stotine milijarda kilometara od Crvenog Patuljka, koji je zaostao za krmom broda kao crvena iskra. »Gea« se kretala punom brzinom. Ležala je na kursu sistema Centaurovih blizanaca, pa smo već drugi put morali proživjeti promjenu zvijezda u sunca, promjenu koja je tekla tako polako da se nije mogla ni opaziti.

Jedne sam večeri šetao po vrtu da malo razgibam kosti, a onda sam, kao već nekoliko puta, pošao do Borelovih, ali sam u stanu našao samo njihovog šestogodišnjeg sinčića.

– Tatica se od jutra nije vratio – ponovio sam dječakove riječi. Pozvao me da se s njim igram, ali ja sam bio otišao. Borel nije izašao iz opservatorija niti da ruča, a to je moralo nešto značiti. Odvezao sam se liftom na gornji kat. U opservatoriju je vladao takav mrak da sam dulje vremena stajao na pragu, jer se nisam mogao snaći. Polagano mi se pogled priučio, spazio sam ekrane teletaktora na kojima je lepršala srebrnasta, zvjezdana prašina kao uhvaćena u debelim lećama. Prostor pred ekranima, obično pun gledalaca, bio je sada prazan. Tamna grupa astrofizičara okružila je aparaturu u dnu sale. Pošao sam na prstima da ne pomutim tišinu. Činilo se da svi osluškuju nešto što ja nisam mogao čuti. Kod razdjelnog puta radio-teleskopa stajao je Trehub. Obje ruke je držao na pokretnim ručkama i polako njima pomicao. Pred njim se veliki krug, u obliku diska, sad gasio, sad žario, a onda se glava astrofizičara crno ocrtavala na ljubičastom tlu.

– Radarski signali – rekao je tiho.

– Naši signali, reflektirani? Od čega?

– Ne naši.

– Dakle, sa Zemlje?

– Ne, niti sa Zemlje!

Iznenađen, pokušao sam da mu pogledam u lice, misleći da se šali, ali on je bio ozbiljan.

– Pa onda, odakle su ti signali? – zapitao sam glasno a moj se glas čuo kao grom u tišini koja je još uvijek vladala.

– Odanle – odazvao se Trehub iz dubine dvorane. Rukom je pokazivao gornji ekran. Na presjeku fosforičnih linija jedva se vidjela zamagljena tačka, udaljena nekoliko lučnih minuta od Sunca A Centaura, koje se plamenom mrljom sjalo u gornjem lijevom kvadratu.

– To su signali s drugog planeta A Centaura... – dodao je moj susjed.

Nebesko tijelo koje je slalo signale po svom položaju bilo je nalik na Veneru u našem Sunčevom sustavu. Bio je to takozvani Bijeli planet. Vrijeme njegova okretanja bilo je pravo iznenađenje za astronome.

– Kako se dugo već čuju signali? – upitao sam.

– Prvi put smo ih čuli jutros – odgovorio je Borel.

– Tiču li se ti signali nas? – upitao sam i osjetio kako mi je srce zamiralo, jer sam znao što će odgovoriti planetolog.

– Da. Čunj radijacije je vrlo uzak. Pokušali smo iz njega izići manevriranjem u raznim smjerovima, ali nas je uvijek nanovo uhvatio.

Dakle su nas očekivali na toj bijeloj mrljici koja se jedva nazirala među oblacima iskara!

Šest tjedana letjeli smo prema Bijelom planetu. Dva blizanačka Centaurova sunca sve su više rasla i gasila sjaj bliskih zvijezda, ujedno su se sve više udaljavala jedno od drugog. Sunce A bilo je već golema ognjena kugla u kojoj su klizile mrlje, izrazito vidljive u heliografima. No, sam je planet bio još uvijek samo iskra usred tmine.

Pokušali smo stupiti s planetom u vezu. Automati su odašiljali sekvenciju ritmičkih signala i neumorno je ponavljali cijele dane, ali jedini odgovor bio je nepromijenjen radarov signal koji je postajao to snažniji, što smo se mi više približavali planetu. Udaljenost se brzo smanjivala jer je »Gea« gutala 30.000 kilometara u sekundi – silna je to brzina na prostoru punom planeta, ali je bila i golema nestrpljivost koja nas je gonila, tako da se činilo da mrtvi metal sapnica plamti od ljudskog uzbuđenja.

Napokon, četrdeset i trećeg dana otkako smo prvi put čuli radarove signale, našla se »Gea« nad planetom.

Bijela, golema, gustim oblacima zastrta ploča sakrila nam je nebo. Zvučno radarovo kucanje postalo je tako jako da smo ga mogli čuti s pomoću jednostavnog elektronskog uređaja, bez pojačala spojenog s vanjskom prevlakom broda, ali to je bilo sve.

Brod je usporavao let i kružio oko Bijelog planeta sve užom spiralom.

Slivena navlaka oblaka branila je pogledu pristup, kao da je planet htio sakriti pred nama svoju tajnu. Mogli smo utjecati na meteorološke prilike, rastjerati oblake na većem prostoru ili ih pretvoriti u kaplje atomskim zračenjem, ali astrogatori nisu htjeli upotrebljavati ta sredstva, nego smo neprekidno ponavljali u redovitim razmacima pokušaje da uhvatimo vezu s planetom. Pošto nismo imali uspjeha, bacili smo na padobranima škrinjice s modelima raznih aparata i mašina. Oblaci su nekako zakrili te naše poslanike i zatvorili se nad njima, ali eter je i dalje odzvanjao jednoličnim radarovim kucanjem. To nam je svjedočilo da nekoliko stotina kilometara ispod nas žive razumna bića, koja nas promatraju, ali iz nama nepoznatih razloga, šute i ne odgovaraju na naš poziv.

U posljednjem kruženju, kada je »Gea« već sišla do granice atmosfere, pokazala se odjednom među razderanim oblacima površina planeta. Ugledali smo neke sivomodre mrlje, slične golemim sploštenim paucima, široko rasprostrte tvorevine s grudastim, neznatno uzdignutim, središtem. Sve se to Vidjelo, kada su se razišli oblaci. Prostrana ravnica prelazila je u ploču crnu kao smola – iznenada je gledaoce prostrijelio snažan blijesak. »More« – klicali su svi na palubi.

Trećeg dana našeg kruženja odlučili su astrogatori da pošalju dolje grupu izviđača. U ekspediciji je trebao sudjelovati veći broj raketa za jednu osobu. Upravljati su trebali ljudi. Ove male rakete mogle su se najlakše spustiti i u teškim prilikama, na malim prostorima, pa i među nastanjenim zgradama. Veći projektil s televizorom, nazvan »Očim«, letio je ispred ovih raketa, kojima je bio zadatak da se spuste ispod oblaka, da promotre položaj i da se, već prema prilikama, ili spuste na planet ili vrate na brod.

U mikrofon su padale pojedine riječi. Let je pravilno napredovao. Rakete su postajale sve manje, padale su s visine od tri stotine kilometara. Nad velikom, bijelom, ravnicom prestale su kružiti i poredale se u ključeve. Kao crne igle kružile su nad blagim humcima tla.

Sav unesen u ekran osjećao sam za leđima blizinu svojih drugova. Sred osvijetljene bjeline koja nam je probadala oči rastvarao se tamniji prostor, isprepleten perastim trakama. Prvih pet raketa letjelo je u tom smjeru a vodio ih je veliki projektil bez čovjeka – »televizijske oči«. Na suprotnom rubu oblačne podrtine nalazio se nabubreli oblak, koji je u sjeni imao boju vodom opranog škriljevca, a na suncu sjao tekućim srebrom. Klin raketa upao je u oblak, prostrijelio laku paru i pošao na drugu stranu. Letjeli su dalje i kao da su zastajkivali nad vlastitim sjenama. Pogledao sam gore. Nebo bez oblaka bilo je crno i zvjezdano. Kada sam opet pogledao dolje, nestale su »oči«, koje su vodile, a prvi ključ raketa upravo je zaronio u oblake. Časak su se njihovi vrhovi crnih nad pjegastom bjelinom kao ribe u pjeni gorskog potoka, zatim je lik jedne zatreptao na nekom oblaku i sve su nestale.

Idućih pet raketa nagnulo je kljunove, gubeći visinu. U to je snop svjetla bljesnuo kroz oblake. Zrakom kormilarnice proletio je jedan prigušen uzdisaj i opet je bio mir, a pet prvih raketa klizilo je dalje – bile su užarene kao meteori. Motori su još radili, ali eto na stereometričkim kartama počela su da tamne imena: Borel, Sent, Antoniadi, Ingwar, Uteneut.

Sjajne leće gasile su se kao plamičci, a to, što su prije jednog trenutka bile rakete sa živim ljudima, rasvjetljavalo je uskovitlane oblake blijeskom kipućeg metala.

Od prvog blijeska do kraja katastrofe prošlo je možda dvije sekunde, mi smo svi stajali kao gromom ošinuti, a strašnu je tišinu prekidalo samo kucanje planetarnog radara. Vidjeli smo drugu formaciju raketa. Tehničari za vezu poslali su joj već naredbu da se odmah vrati, ali rakete nisu mogle smanjiti brzinu u djeliću sekunde. Prije nego li piloti zakoče, ući će u sferu opasnosti. Dva astrogatora (Grotrijan i Pendergast) stražarila su kod centralnog pulta. Dvije su se ruke istovremeno pružile prema crnoj ručici da uključe dezintegrator.

Samo maleni pokret i »Gea« bi izbacila iz svoje unutrašnjosti kaskadu antiprotona, jakosti sunčane protuberancije. Snažna lavina pramenova uništila bi nepoznatu silu, koja bi ubila naše drugove, bez obzira kakva bila ta sila. Munjeviti naboj brzine svjetla preletio bi ispred raketa, očistio im put, a kad se one nađu na mjestu katastrofe, bit će tamo samo prazan prostor.

No izbačen se naboj ne može zaustaviti. Osamsto trilijuna erga energije probit će atmosferu planeta kao list papira i srušiti se na njegovu površinu. Takvom se udarcu ništa ne može oduprijeti. Štogod je materija pretvorit će se u plamen, a energija raspadanja rastopit će koru planeta.

Grotrijan i Pendergast pružili su istovremeno ruke prema isključniku. Obje te ruke ostale su sekundu u zraku i povukle se – kada su jedno drugom pogledali u oči.

Ručica je i dalje ostala u mrtvom položaju. Piloti slijedećih pet raketa kočili su svim snagama. Po golemim plamenovima moglo se vidjeti kako je to bio očajnički napor, ali su ipak jedan za drugim išli u smrtonosnu sferu i zasjali plamenim ognjem. Samo je posljednja raketa, od ovih pet, izbjegla propast.

Zatim se »Gea« počela polako povlačiti, okrećući kljun prema ploči planeta. Magnetsko je polje usisalo, kroz otvore na dnu, rakete koje su se vraćale.

Ekran unutrašnjeg televizora pokazivao je halu aerodroma. Iz čeličnih grla izbijale su duge iglice brodica, a na pokazatelju automata za primanje skakali su brojevi: 17 ... 18 ... 19 ... Poslije dvadesete rakete bio je duži prekid. U međuvremenu otvarali su se ulazi raketa povučenih na rezervne staze, piloti su izlazili, brzo otvarajući zaklopce i mjesto da pođu gore, ostajali su s drugovima na aerodromu. Sve se više srebrnih likova miješalo među one koji su čekali. Automat je pokazao broj 21, istovremeno je ispružena šapa dovela na ispražnjenu stazu veliku raketu iz koje nije nitko izlazio. Bio je to brod bez čovjeka »televizijske oči«. Nekoliko minuta zavladala je mrtva tišina. Tlačni uređaji za izvlačenje ležali su nepomično u ležajima. Zatim se ploča signalizatora teškom mukom okrenula. Pojavio se broj 22 i kroz otvorene zaklopce kliznula je posljednja spašena raketa. Nije se sama otvorila. Mehanoautomati su otvarali zaklopac. Iznenada sam se trgnuo i prestao gledati u ekran. Signal je zvao sve liječnike na radna mjesta.

Sala za operacije bila je osvijetljena. Šest je ljudi unijelo na rukama tijelo, čvrsto zatvoreno u gumenom kokonu. Položili su tijelo na zagrijanu porculansku ploču.

Šiljci instrumenata ušli su u plastičnu masu. U razrezu je zasvijetlio srebrni skafander. Hrskale su metalne spirale. Još nekoliko sekundi – vidjeli smo Ametino lice.

Kada je otrgnuo osigurače i strašnom brzinom izveo raketu iz pravca, zgusnula se njegova krv kao olovo, provalila je crijeva i noge, kidajući tkivo. Sav je bio jedna jedina drhtava rana. Samo glava i ruke ostale su bijele i beskrvne. Na prvi pogled shvatio sam da mu nema spasa. No, odmah smo uključili umjetna pluća i srce. Povezali smo popucane krvne sudove do kojih smo mogli doći. Nije se više radilo o tome da se spasi Ameta – to nije više ni bilo moguće – već da ga se samo prizove svijesti, ma i na nekoliko časaka.

– On je pri svijesti! – rekao je Schrey.

Sagnuli smo se i zadržali dah. Nepomična maska počela je da drhti kao da je trza bijes. Usne se otvorile, pokazali su se zubi stisnuti da bi mogli popucati, obliveni končićima krvi. Ameta je bio pri svijesti, ali je bol od rastrganih živaca bila tako strašna da je on svu svoju snagu morao upotrijebiti da ne bi vikao.

Zato nije imao snage da progovori. Posljednja injekcija. Staklo se bočice razbilo na podu i tanko zveknulo. Nismo mogli odstraniti bol. Anestezija bi oduzela i svijest. Schrey se povukao od stola, ali je i dalje gledao u bolesnika. Za njim smo pošli i Ana i ja. Stajali smo spuštenih krvavih ruku, kao da dajemo znak da smo učinili sve što je bilo u našoj moći.

Uza zid stajalo je nekoliko desetaka ljudi. Između tamnih likova stajali su svijetli skafanderi pilota, koji su došli ravno s aerodroma. Jedan od njih, Zorin, još nije ni skinuo kacigu, samo ju je odbacio natrag, kao čudnovato krilo. Iznenada se okrenuo i istrčao. Možda smo dva minuta tako stajali ne mičući se. Tišinu je prekidalo samo hripanje Ametinog daha i tihi zvuk umjetnog srca. Vrata se naglo otvore i uđe Zorin još uvijek u srebrnom skafanderu. Nosio je u ruci svinutu kočnicu iz Ametine rakete. Prišao je stolu na kojem je ležalo Ametino tijelo. Uzeo je najprije jednu, pa onda drugu njegovu ruku. Obje su mrtvo i bespomoćno visile, a Zorin ih je položio i pritisnuo na kočnicu. Zatim je oprezno i lako podigao bolesnika i stavio mu podbradak u gumeni držak, koji je na sredini kočnice, da diže ili spušta pilotovu glavu već kako je to potrebno zbog kretnje kočnice tako da bi tjeme uvijek bilo usmjereno na protivnu stranu, od okreta rakete.

Zorin je položio Ametinu glavu na dršku i uzeo kočnicu u obje ruke te je svinuo. Tada se glava umirućeg digla kao da ju je netko gurnuo, a ruke su izvele na kočnici dio okretaja. Zorin je tri puta pomaknuo kočnicu tamo i natrag, kao da je okreće i tobože ubrzava raketu. Kada je to po treći put učinio, digao je Ameta vjeđe. Ružičasta pjena mu je navrla na usta i čuo se šapat:

– Velike rakete – će doći – gradove – sam vidio – vi dalje – na velikim raketama... televizori... na velikim...

Grčevito je privukao kočnicu na prsa. Ruke su mu zadrhtale, kao da je htio gurnuti kočnicu gore i zadržale se zauvijek.

ZEMALJSKO CVIJEĆE

Cijelu noć se »Gea« udaljavala od planeta. U osam sati ujutro objavili su zvučnici da vijeće astrogatora saziva momčad na sastanak.

Za četvrt sata napunio se amfiteatar. Čuo se samo tihi, duboki šum. Podij kraj zida bio je prazan. Iznenada se na nj popeo Ter Akonijan i rekao:

– Riječ ima profesor Goobar.

Tek sada smo svi opazili da Goobar već dulje vremena stoji sa strane, malen i duboko sagnut i gleda u dvoranu. Nastala je duboka tišina u kojoj je odjeknuo njegov glas:

– Predstavit ću ovdje hipotezu koja nam je trebala razjasniti prošle događaje i usmjeriti naše buduće djelovanje.

– Jučerašnji tragični događaji kao da nas upućuju na to da na Bijelom planetu žive neka krvoločna bića i da njihovo djelovanje uzrokuje činjenice koje ljudi ne mogu razumjeti. Znam iz razgovora da mnogi od vas tako misle. Držim da je to nepravilan sud. Mi znamo vrlo malo o tim bićima, ali jedno je neosporno: ona su razumna, a u spomenutom tumačenju bi bio njihov postupak besmislen.

– Zvjezdana se raketa približuje planetu a s njom i male rakete, koje uništi nepoznata sila. Zbog čega? U početku sam mislio da imamo premalo podataka da bismo mogli rekonstruirati cijeli događaj, to znači i naše postupke kao i postupke druge strane. Ali nije tako.

Časak je šutio.

– Pođimo od posljednjih događaja. U ravnini na gornjim slojevima atmosfere stvoreno je snažno polje radijacije koje je uništilo devet raketa. Dogodilo se to u dvije faze. Najprije je pretrpilo katastrofu pet raketa prve formacije, zatim – četiri druge. Raketa s televizorima, koja je prva prošla kroz smrtonosno područje, nije uništena. Zašto? Opet je zašutio.

– Sve se to dogodilo prije toga i poslije toga neprekidna kontrola našeg kretanja, šutnja kao odgovor na naš poziv, precizan način s kojim su uništeni naši projektili – sve mi je to dokazivalo da to nije bio prvi slučaj što se prva raketa spasila. Zbog toga stvar izgleda ovako: devet projektila je prema mišljenju nepoznatih bića trebalo uništiti, a jednu je raketu trebalo iz te osude isključiti. Razlog mora biti u razlici između uništenih raketa i ove spašene.

– Meni se stvar odmah činila vrlo čudnom – govorio je dalje Goobar – jer su te rakete vrlo nalik jedna drugoj. Polako mi se i protiv volje pojavila misao da je netaknuta raketa bila bez čovjeka – upravljača i da je u tome bila ta razlika. Još jednom se vratila već odbačena hipoteza da je cilj djelovanja tih bića bila želja da ubiju pilote.

Zašutio je.

– No odakle bi oni mogli znati da je prva raketa bila bez čovjeka-pilota? Govorilo se, kako sam slušao, da su oni na neki način iz daljine zrakama prozreli naše rakete. To je međutim sasvim nemoguće. Rakete su obložene oklopom pa bi ih zračenje, koje bi bilo tako tvrdo da ih pronikne, moralo istovremeno i uništiti.

– Vratimo se na našu polaznu tačku. Kakva je razlika postojala između devet uništenih raketa i jedne netaknute? Građa, oblik, tehničke pojedinosti su svima jednake. Ima samo jedna razlika: netaknuta raketa je tri puta veća od uništenih. Prema tome su se događaji odvijalo ovako. Grupa raketa približava se planetu. Plan nepoznatih bića glasi: male uništiti, velike ne napadati. Zašto? Nisam to mogao razumjeti. Što znaju oni o nama, a što bi ih sililo da na taj način postupe? Što su oni uopće znali? Samo to da se brod približava planetu. Znali su to već šest tjedana, otkada je njihov radar otkrio »Geu«. Tu sam se prvi put zamislio: a zašto je radar baš onda uhvatio »Geu«? Naravno, to je opet mogao biti slučaj. Ali o slučaju se smije tek onda govoriti, ako su bili isključeni lanci posljedica i uzroka koji vežu razmatrane događaje, a u našoj stvari to nije bilo sigurno. Radarov čunj koji nas je pogodio bio je vrlo uzak, tako se to odavno govorilo. A što bi se dogodilo, pomislio sam, da stavim u pogon matematiku? Zapitao sam profesora Trehuba kako je širok bio radarski čunj u času kad nas je uhvatio? Sada se ispostavilo da obojica, i on i ja, mislimo o jednom te istom. Ne samo da je odgovorio na moje pitanje, nego je još dodao da bi taj čunj dosegavši Crvenog Patuljka bio tako širok da bi obuhvatio prostor s promjerom od osamdeset milijuna kilometara. Da li počinjete shvaćati?... Oni nisu slučajno poslali taj snop valova. Oni su mislili da se neki brod kreće u onom dijelu neba. Zašto su to mislili? Jesmo li mi dali znak da se približujemo? Tako jak znak da su ga spazili kroz bilijun kilometara i tako brz da je pretekao »Geu«, a opet tako neznatan da mi sami nismo bili svjesni da smo ga poslali. A mi smo zaista stvarno poslali taj znak. To je bila eksplozija mrtvog satelita Atlantida!

U dvorani je vladala strašna napregnuta šutnja. Goobarove riječi padale su u nju kao ražareni utezi.

– Izveo sam slijedeći jednostavni račun – nastavio je učenjak. – Eksplozija četrnaest uranovih bombi stvorila je blijesak koji je u djeliću sekunde nadjačao Sunčev sjaj. Ovaj blijesak doletio je do Bijelog planeta poslije tri mjeseca i tamo je zapažen. Gdje bi nas trebao sresti radarov impuls, zapitao sam se, ako mislim da su ga s planeta poslali odmah kad su spazili blijesak. Račun odgovara: trebalo bi uhvatiti »Geu« na udaljenosti od petnaest dana svjetlosne brzine pred planetom. Taj se rezultat tačno slaže sa stvarnošću. Takva tačnost ne može biti posljedica slučaja. Prema tome sada smo na pravom putu.

– Dobro. Ali zašto su oni poslali radarov impuls čim su spazili blijesak? Odgovor dolazi sam od sebe: jer su znali, što je izazvalo blijesak. Znali su da u sustavu Crvenog Patuljka kruži mrtav brod natovaren atomskim nabojima i da je blijesak izazvan eksplozijom tih naboja. Zaista je vrlo vjerojatno da bića, na tako visokom stupnju tehničkog razvitka, kontroliraju okolinu svog sistema pa su otkrila i umjetni mjesec Atlantida. Ako se tako dogodilo, onda su baš oni poslali zrake astrona na atomske naboje i znali da je nemoguće da se bombe same zapale. Prema tome ih je blijesak obavijestio da je u prostor njihova sistema uplovio neki brod i da je on izazvao požar i uništio satelit. Da se uvjere u pravilnosti svoje hipoteze, poslali su snop elektromagnetskih valova, a kad su utvrdili da se tamo zaista nalazi brod, kontrolirali su njegovo kretanje. Toliko o tome, kako smo mi sami obavijestili stanovnike planeta o našem dolasku. A sada mi dopustite da okrenem cijeli problem i da umjesto nepoznanice, koja su tu u ovom problemu neznana bića, uvrstim – ljude.

– Uzmimo da ljudi stanuju na tom oblačnom nebeskom tijelu, da su ti ljudi saznali jednog dana od svojih astronoma kako je u prostor njihova sistema ušao neki nepoznati brod. Taj brod plovi sa iste one strane neba, s koje je nekada došao u njihov sistem neki drugi brod s mrtvom momčadi i atomskim teretom. Dalje. Ovaj novi brod uništio je onaj mrtvi eksplozijom. Kakva su to bića, misle oni, koja uništavaju staro vozilo na svom putu, koja troše vrijeme i napor da grobnicu s okamenjenom momčadi pretvore u ništa? To je nejasno, to je sumnjivo. Treba pažljivo nadzirati ta bića.

– Šalju radarov čunj tako širok da bi mogao obuhvatiti gotovo cio sustav Crvenog Patuljka. Dok radarovi valovi, odašiljani svjetlosnom brzinom stignu do nepoznatog broda, prolazi nekoliko tjedana. Kad se odbijena jeka vraća, vidi se, da brod juri velikom brzinom prema planetu. Tada ljudi, jer mi smo mjesto nepoznanice uvrstili ljude, odluče da će čekati. Napokon brod stiže do planeta i šalje iz svoje nutrine trideset raketa. Malih raketa. Ljudi na Bijelom planetu nisu ih još nikad vidjeli, zar ne? Tako mislite? A ipak. Sjetite se fotografije donesene s mrtvog satelita Atlantida. Na koji su način Atlantidi namjeravali izbacivati atomske bombe? S pomoću malih četiri do pet metara dugih raketa. Malih raketa. I to sada se na nebu Bijelog planeta javlja trideset malih raketa koje vodi jedna velika. Nije li vjerojatno da je ta velika raketa brod s momčadi koja treba da zađe pod oblake, pronađe cilj i baci na nj trideset uranovih bombi? Što treba učiniti da bi se spriječila katastrofa? Srećom su stanovnici planeta jednom posjetili mrtvi satelit, učinili njegove bombe neškodljivim s pomoću astrona, znaju njihovu konstrukciju... U svakoj se bombi nalazi snop cijevi koje se u sredini koncentrično sastaju. Svaka cijev sadrži u sebi projektil od metalnog urana i eksploziv. Detonacija tog eksploziva sabije čestice urana u jednu grudu s masom iznad kritične, time uzrokuje i atomsku eksploziju. Dakle, da se zapali bomba prije određenog vremena, dosta je prisiliti eksploziv na detonaciju, a zapaliti se može najjednostavnije tako da se jako povisi temperatura. U tu svrhu treba stvoriti odgovarajuće energetsko polje u gornjim slojevima atmosfere... Ali, misle opet ljudi, to ćemo učiniti samo s bombama. Veliki brod s momčadi nećemo napadati. Neka nepoznati došljaci vide da ne želimo s njima ratovati, niti ih uništiti. I, eto, čitav taj plan bio je i ostvaren.

– Kako vidite – nastavio je Goobar – sve se tu slaže i to tako čudnovato da iz tog izviru dva nova pitanja. Prvo: ako na mjesto nepoznanice uvrstimo ljude, postupali bi oni isto tako kao i nepoznata bića. Dakle, ta bića moraju biti vanredno slična ljudima. Kako to? Dakle, već na prvom zvjezdanom putovanju, kojemu je cilj bila najbliža zvijezda, kada smo upoznali jedan od milijuna planetarnih sistema Galaktike, naišli smo već na bića neobično slična čovjeku. Nije li to opet uzrokovano slučajem i to tako nevjerojatnim da nam je time sve naše dosadašnje zaključivanje potpuno uništeno. Moj odgovor glasi: logički skelet ljudskoga zaključivanja djeluje u postupcima bića ne zato što je najsavršeniji nego zato što je neizbježan. Da bi savladao materijalne sile svemira, morao je čovjek u toku tisuću godina stvoriti upravo takve metode induktivnog i deduktivnog zaključivanja, metode koje izviru iz jednostavnog kretanja svake žive materije. Bića, kada bi obožavala zvijezde, umjesto da ispituju nutarnje promjene, ne bi došla daleko na putu razvoja... Ako su, dakle, stanovnici Bijelog planeta stvorili visoku civilizaciju, onda njihov um mora djelovati po zakonima logike. A moraju li zato da nalikuju na nas vanjskim izgledom? Naravno da ne. Djelovanje prema uvjetima slično je principu i kod majmuna, gliste i psa, a teško bi bilo reći da su ta bića međusobno slična u anatomskom pogledu.

Drugo: kako se moglo dogoditi da to sve sada znamo, a nismo poduzeli nikakve mjere opreznosti, ništa nismo predvidjeli i dopustili smo strahovitom lakoumnošću da dođe do te zablude, koja je imala tako tragične posljedice? Moj odgovor: tome je uzrok naš kukavičluk. Susret s mrtvim satelitom bio je slučaj, da, ali to što se poslije toga desilo nije imalo više ništa zajedničkog sa slučajem. Nije to bilo slučajno, što smo se tako požurili da uništimo satelit. U osnovi našeg postupka krilo se osvjedočenje da je uništenje satelita isključivo naša, zemaljska stvar i da to ne smije nitko vidjeti, ako ne smije, onda i neće. To kroz nepravilno alogično zaključivanje niklo je iz želje da se odsječemo od okamenjenog ostatka naše vlastite prošlosti. Tako smo se silno htjeli nje odreći da prilikom kasnijeg stvaranja planova nismo uzeli u obzir niti taj susret s mrtvim satelitom, niti njegovu propast, baš tako kao da se ti događaji uopće nikada nisu ni dogodili. Za taj nedostatak hrabrosti, za brzinu kojom smo uništili satelit, morali smo platiti životima naših drugova. Nismo htjeli ništa znati o onima tamo – a ipak su i oni bili ljudi. Ne može se čovjek lažju izvući iz svoje prošlosti. Ne smije se precrtati ni ono što nam je tuđe.

– Na kraju još nekoliko riječi o društvenom sistemu Bijelog planeta. Znamo samo malo o njemu, ali to što znamo, to je i najhitnije. Radarski signal koji je kontrolirao naše kretanje bio je neprekidan, i ako se planet okreće. Slali su ga prema tome odašiljači koji sustavno okružuju cijelu kuglu. Kad su jedni odašiljači zalazili pod horizont, preuzimali su funkciju odašiljanja drugi. Radarska je obrana cjelovita, radi u službi čitavog planeta, dakle su njegovi stanovnici ujedinjeni u tehničkom pogledu kao i mi. Ujedinjenje na tehničkoj osnovi uključuje u sebi vjerojatnost također i društvenog ujedinjenja.

– Premda nemam ni namjere niti prava da odlučujem o našim budućim koracima, želio bih ovdje izraziti uvjerenje da bismo morali pokušati da se sporazumijemo sa stanovnicima planeta.

Tek što je Goobar završio, stao je uz njega Ter Akonijan, podigao napisani list do visine očiju i počeo čitati:

»Vijeće astrogatora – brodskoj posadi.

U najskorije vrijeme počet će čovječanstvo s transgalaktičkim letovima. Tim ekspedicijama moraju služiti kao posrednici kozmičke stanice na nebeskim tijelima koja kruže u blizini Sunčeva sistema. Položaj Centaurova sustava čini ga prirodnom bazom za ekspedicije u smjeru južnog pola Galaktike i Magellanovog Oblaka. S toga je razloga odlučilo Vijeće Astrogatora:

1. Nastaviti pokušaje sporazumijevanja s Bijelim planetom;

2. Ovi pokušaji mogu završiti propašću broda. U tom slučaju preuzet će ih slijedeća ekspedicija, ali bi do izgradnje kozmičke stanice došlo tek četvrt stoljeća kasnije. Da se to izbjegne, izabrat ćemo najprikladniji između Centaurovih planeta za bazu kozmičke stanice prije nego li počnemo ponavljati pokušaje sporazumijevanja s Bijelim planetom.

Na izabranom planetu ostavit ćemo strojeve koji će pod nadzorom jednog čovjeka početi gradnju stanice. Vijeće astrogatora pristaje da ostavi na tom planetu mehanoeuristu-pilota Zorina, jer on posjeduje svestrano politehničko obrazovanje i veliko iskustvo u izgradnji kozmodromskih stanica.«

Kada je astrogator završio čitanje i pogledao u dvoranu, opazio sam da je Ana, koja je sjedila na dnu sale, ustala i izašla kroz sporedna vrata. Iz centralnog prolaza gurao se Zorin prema podiju i uspeo se. Šum koji je nastao u amfiteatru kod posljednji riječi Ter Akonijana sada je zamro. Prema zakonima međuplanetarne plovidbe ne može čovjek samotno boraviti u kozmodromskoj stanici. Mora imati pored sebe bar jednog druga.

– Pristaješ li? – prodro je do mene glas prvog astrogatora kao iz goleme udaljenosti.

– Pristajem – rekao sam.

Tihi šum prošao je kroz dvoranu. Zorin i Goobar su razgovarali s astrogatorima.

Najbliži me lift odnio dolje u vrt. Opazio sam Anu već izdaleka – sjedila je na travi gusto protkanoj potočnicama. Ameta je vrlo volio potočnice. Nije mu bilo drago imati cvijeće u sobi. »Kad čovjek želi cvijeće, neka ide k njemu« – govorio je.

Način na koji je Ana sagnula glavu prisilio me da usporim korak. Doticala je cvijeće rukama kao da je slijepa. Stao sam iza nje.

– Ti si to – rekla je tiho.

Htio sam prekinuti šutnju, ali nisam mogao. Poljubio sam dlan njene male ruke i osjetio tvrdu kožicu kraj prstiju, tamo gdje su je često doticali instrumenti.

– Bio si do kraja na sastanku – zapitala je.

– Da.

– Zorin?

– Da?

– I ti?

– Da... Zašutjela je.

– Hoćeš li se vratiti? Bacio sam se k njoj.

– Ljubavi moja...

Poljubio sam i u poljupcu sam osjetio kako je već daleka.

– Vratit ću se, zacijelo ću se vratiti. Uostalom, ne odlazim samo ja od tebe. Letimo oboje na razne strane... A ti? Hoćeš li se vratiti? – pokušao sam da se nasmiješim i da dadem svome glasu veseo prizvuk, ali je Ana ostala ozbiljna.

– Da – rekla je – zacijelo ću se vratiti.

– Onda je dobro.

Pogledala me, njene tamne oči bile su tik uz mene.

– Znaš, ne mogu vjerovati da je bilo vrijeme kada te nisam poznavala... To je tako veliko, kao da nije imalo početka. Grlio sam je sve snažnije, a ona je duboko uzdahnula i šapnula mi:

– Oni su ipak bili vrlo sretni...

– Tko to, draga moja?

– Ljudi starine.

– Zašto tako misliš?

– Jer su vjerovali u vječnost...

Tri mjeseca je »Gea« obilazila prostorom Centaurova sustava. Planeti su se približavali kao iskre, rasli do veličine svjetla, zaslanjali nebo i opet odlazili ovijeni ognjem naših sapnica.

U to sam se vrijeme rijetko viđao sa Zorinom. On je zajedno s drugim konstruktorima radio na planovima kozmičke stanice. Općeniti je plan bio izrađen već prije godinu dana a sada se Tembharina grupa mučila s tehničkom dokumentacijom. Znao sam kako je nerad opasan za čovječji um, a k tome sam htio postati ne samo Zorinov drug nego i suradnik, pa sam cijele dane studirao priručnike s područja radio-inženjerije i tresao sam prašinu sa starih znanja, stečenih još u mladosti na mehanoeurističkom studiju.

Sistem Sunca A završavali su ledeni planeti Neptunova tipa. Pošto smo se udaljili milijardu kilometara od njihove putanje, našli smo se u sferi Sunca B. U prostoru njegove gravitacije nije bilo planeta. Kružili su ovdje samo veći i manji asteroidi, ostaci nebeskog tijela koje se raspalo prije mnogo tisuća stoljeća.

Astrogatori su odlučili da se transgalaktička stanica postavi na jednom od tih strmih, stjenovitih odlomaka gdje nije bilo zraka. Putanje nekoliko stotina takvih asteroida probijale su prazan svemirski prostor. Mogli smo među njima birati, ali je izabrani planetoid morao udovoljiti mnogim zahtjevima. Njegova je putanja morala biti vrlo bliska krugu, da se na svome putu suviše ne udaljuje od Sunca, niti da se k njemu previše ne približuje. Morala je također biti dosta daleko od orbita drugih nebeskih tjelesa, da ne bi zbog njihove blizine trpjela veće perturbacije. Zatim je morala biti podalje od velikih potoka na periferiji »smetlara dvostrukog sistema«.

Cijeli mjesec dana bili smo u potrazi. Opservatoriji su radili dan i noć. Teletaktori i radaroskopi istraživali su bez prekida svemirski prostor, a rezultat toga lova ili bolje reći pecan ja bio je izbor najprikladnijeg asteroida. Bio je to mali, bezimeni asteroid s promjerom od oko četiri stotine kilometara. On je imao gravitaciono polje vrlo maleno, ali ipak dovoljno da bi se čovjek tamo mogao kretati bez straha da će spasti u svemirsku prazninu.

Dok smo se približavali tom odlomku zvijezde, činilo nam se da on žmirka na nas kao nekom oštrom mačjom zjenicom. Ovi vidljivi titraj i svjetla bili su uzrokovani brzom kretnjom asteroida oko osi i njegovim vrlo nepravilnim oblikom, jer je on svojom izduženom formom više bio nalik na gorski lanac obješen u crnim tminama, nego na planet.

»Gea« je oko njega kružila dva tjedna. Za to su vrijeme tektoničari konstatirali da je čvrstoća stijena dovoljna i da im je osigurano trajanje za nekoliko tisuća godina. Odmah je započelo istovarivanje strojeva, građevnog materijala i namirnica na površinu planetoida. Automati-građevinari brzo su se uvukli u stijene i izbušili u njima dvije okrugle udubine. U jednoj se smjestila kupolasta tlačna komora s rezervoarima zraka, a u drugoj reaktor koji nam je trebao dobavljati električnu energiju i toplinu.

Teretne su rakete prevozile na planetoid dan za danom sirovine i dijelove – od kojih je trebalo izgraditi radar, buduću stanicu – dok napokon nije i posljednji teret smješten sred hridine.

Brzo i jednostavno smo se oprostili od drugova. Kada sam sa Zorinom silazio kosinom prve staze, na kojoj se nalazila raketa spremna za polazak (bili smo već u skafanderima, samo su nam još kacige bile otvorene) iskoči odjednom iza jednog stupa djevojčica i prepriječi nam put.

Stali smo, a dijete – bucmasta djevojčica od koje četiri godine – digne s naporom kitu i preda je Zorinu.

– Evo ti – rekla je – a kad se vratiš, onda ćeš nam opet pričati priče. Zar ne?

– Svakako – odgovori Zorin.

Ter Akonijan, Pendergast i Yrjöla su nam stisli ruke bez riječi. Zorin se prvi put utisnuo kroz uski ulaz u unutrašnjost rakete i pružio ruku po cvijeće koje sam mu oprezno dodao.

Onda sam i ja spustio noge u dubinu otvora. Kad sam već zaronio do pojasa u metalni brod, opazio sam iznenada ženu koja je stajala nekoliko metara iznad nas. Bila je to Callarla. Zastao sam i stojeći tako nepomičan, shvatio sam nešto što nitko do sad nije znao. Ona je očekivala dijete. Bila je i sada nalik na djevojku, ali ja sam to poznao po jednoj njenoj kretnji, po očima, po izrazu lica. Činilo se da napeto osluškuje ne nešto u svojoj dubini nego u svom vlastitom tijelu, u kojem je već osjetila prvi drhtaj nove budućnosti.

MAGELLANOVI OBLACI

Kita jorgovana stajala je u staklenoj laboratorijskoj posudi kod prozora. Sjedeći za stolom vidio sam kako automati buše otvore u hridi, desetke otvora u koncentričnim krugovima. Zatim bi stavljali naboje u otvore i nestajali. Eksplozije se nisu čule. U vidnom se polju već pokazao radar. Pružio je glavicu na dugom vratu i kretao njome sasvim kao da se smiješna metalna žirafa ogleda tražeći imaginarno lišće.

Kad je odjeven u skafander izlazio poslije podne, drugi put toga dana da kontrolira uspjeh rada, uzeo je grančice jorgovana sa sobom. Vratio se za sat. Imao ih je zataknute za pojasom. Opazio sam to, ali nisam ništa rekao.

Spazio je moj pogled.

– Nisam ih mogao ostaviti – razjasnio je. – Tako je sve kamenito. Da je bar malo zemlje!

– Bolje što si ih donio – rekao sam. – Jorgovan ima tako meku srž, može se ostrugati, igrao sam se time dok sam bio dijete.

Grančice su se vratile u praznu staklenku i ostale u njoj. Do kraja.

Automati su radili puna dvadeset i četiri sata. Dan ili noć – to je njima bilo svejedno. Nama ne. Teško se bilo odlučiti koji ćemo ritam sna i bdijenja odabrati. Asteroid se tako brzo okretao, da je našu kamenitu ravnicu izlagao svaka tri sata vrućim zrakama sunca. Za vrijeme trosatne noći također je svjetlilo, iako slabo, Sunce A, udaljeno od nas dvadeset i pet astronomskih jedinica, neusporedivo jače nego li naša zemaljska puna mjesečina.

Svake smo večeri sjedili kod radio-prijemnika na minijaturnom katu naše »kuće« i slušali pažljivo gluhi šum zvučnika. Iz kaosa šumova i treskanja koji su bili samo površina neke uzbibane tamne pučine iskakivali bi iznenada veseli zvuči signala. Dozivala nas je »Gea«. Već smo provizorno postavili jarbole naše emisione stanice pa smo mogli podržavati televizijsku vezu s brodom i svake smo se večeri viđali s drugovima. Izmjenjivali smo informacije, javljali kako napreduje posao, a Zorin je ponekad molio drugove da mu pomognu u izračunavanjima.

»Gea« je letjela ravno prema Bijelom planetu. Samo su je dva tjedna dijelila od cilja našeg putovanja. Htjeli smo da za to vrijeme svršimo osnovne radove za iskapanje temelja buduće atomske centrale koja je imala zamijeniti našu provizornu centralu. Ustajali smo u osvit asteroidova dana, obilazili sva radna mjesta, a bilo ih je često po deset na jednom, razbacanih na prostoru od nekoliko kilometara, a zatim smo, ne vraćajući se odmah u tlačnu komoru (govorili smo »kući«) odlazili u šetnju, mijenjajući svakog dana smjer marša i tako smo upoznali okolinu u promjeru od nekoliko desetaka kilometara. Na sjeveroistoku, trideset kilometara daleko od naše »kuće«, prelazila je relativno niska, sjenovita ravnica u strmu hridinu, obraslom guštarom čudnih oblika. Sve do horizonta dizala se okamenjena bujica stijena. Nije tu bilo ni traga prašini, prirodnoj eroziji, slici djelovanja vode, vjetra i teže.

Deset dana poslije našeg dolaska na planetoid sjedili smo na vrhu stjenovite iglice koja se dizala visoko iznad okoline. Sunce je na zapadu visilo u rasplamsanom runu protuberancije. Drugo Sunce A približavalo mu se kao sitna, blistava pločica. Pošli smo dalje da bismo mogli promatrati predviđenu pomrčinu jednog sunca zaslonjenog drugim. Kada je mala pločica gotovo dotakla veliku, isturile su obje, jedna prema drugoj, plamene jezike koji kao da su tražili jedan drugog i odmah se slili te je postala čudnovata tvorevina kruškastog oblika sa snažnim čeličnim sjajem. Zatim se uži, izduženi dio kruške počeo kvrčiti – to je bilo Sunce A – i sakrilo se za veliko. Sjaj svjetla nije postao manji, jer se smanjivanje blijeska nije moglo zamijetiti.

Priručni elektronski mozak pomogao nam je u proračunima za gradnju. Navečer bi Zorin sjedao za stol i počinjao s njim raspravljati. Elektromozak je bio malen, usko specijaliziran, nije se naravno mogao mjeriti sa snažnim generalnim »Geinim« automatima, pa je Zorin često morao dugo čekati na rezultate i nazvao ga »ludicom«. Ovaj nadimak dobio je vremenom značenje imena jednog od milja. Nekoliko večeri po redu nije Zorin analizirao astroradarove podatke, jer je provjeravao kako napreduje rad na gradnji. Astroradar nas je obavještavao o svemu što se događa u prostoru oko kamenite hridine na kojoj smo mi putovali kroz svemir. Kad je napokon pogledao te podatke, namrštio se. Dao je neke podatke na izračunavanje »ludici«. A ova je kao uvijek otezala. Kad nismo od nje dočekali rezultate pošli smo spavati. U noći je Zorin ustao i pošao automatu. Vratio se zvižduci, a to je značilo da je loše volje.

– Znaš – rekao mi je napokon – čini mi se da ćemo imati kašu.

Kaša znači u govoru pilota potok meteorita. Nije me se ta vijest mnogo dojmila.

– Pa, što onda? – rekao sam – i naša »kuća« i reaktor i sklonište automata sagrađeni su s dobro proračunatom zalihom izdržljivosti.

Zorin nije ništa govorio, tek kada je izlazio – bilo je već svitanje – dobacio je:

– Nisu to obični meteori, znaš, nego oni koji dolaze izvan sistema...

Ostao sam sâm. Zorin je otišao grupi koja je radila na najudaljenijem mjestu. Imao sam po prilici sat vremena da promislim o njegovim riječima. Kako je poznato na planete padaju dvije vrste meteora. Oni iz vlastitog sistema okreću se po određenoj stazi a njihova brzina – u odnosu prema našem planetu – nije mogla biti veća od nekoliko kilometara u sekundi. Suprotno tome »strani« meteori, rojevi kamenih i željeznih gruda, jure po parabolama, a u odnosu prema tijelima našeg sustava mogu doseći goleme brzine – i to sto kilometara u sekundi. Naš je radar, kako se činilo, uhvatio sjenu baš takvog roja.

Poduzeli smo sve moguće mjere opreznosti. Automati su osiguravali našu komoru još jednim redom oklopa, a tako i strop reaktorove komore koja se nalazila pola kilometra daleko od naše »kuće«. Bio je to veliki metalni valjak, usađen u stijenu tako da je iz nje virila samo jedna četvrtina.

Zorinova se slutnja pretvorila u stvarnost. Fotografske su ploče pokazivale u jednom kvadrantu neba sitnu maglicu, kao da je netko načinio mrljicu na snimci. Tamo je klizio roj tako sitnih tjelešaca da su se mogla vidjeti samo kao cjelina. Svjetlo je zvijezda i dalje kroz nju prosijavalo. Dakle, to nije bila jednolična masa, nego roj malih mrvica.

– Možda je to oblak prašine – rekao je Zorin kad smo razmišljali, da li da obavijestimo »Geu« o našem strahovanju i odlučili da to ne učinimo, jer nam naši drugovi ne mogu pomoći, a samo će se nepotrebno brinuti. Čitav idući dan napredovali su radovi kao obično. Druga jama za temelje budućeg reaktora bila je gotovo završena. Učvrstili smo sklonište automata novim oklopom, jedino provizorni jarbol radiostanice nismo mogli osigurati. Dizao se na 45 metara uvis nad površinom ravnice, a podržavao ga je sistem čeličnih užeta učvršćenih na sidrima.

U noći me trgnuo iza sna tako snažan tresak groma, kao da mi se tik nad glavom raspuklo željezno zvono. Ležao sam časak nepomično u purpurnoj tišini.

– Čuješ li? – viknuo sam u mrak.

Nije bilo odgovora, ali sam znao da Zorin bdije.

Poslije četvrt sata izašlo je sunce, a krajolik se pred prozorima pokazao u blistavom sjaju. Koliko god se moglo okom doseći vidjele su se eksplozije na desetima mjesta.

Nismo čuli ni najmanji zvuk. Samo se vidjelo razmrskavanje kamenja sad bliže, sad dalje, a tlo bi se zanjihalo kao paluba broda koji se bori s olujom. Meteore u letu nismo mogli zapaziti, samo su pokatkad pokazivali blistave bokove dok su strašnom snagom odskakivali od stijena i kovitlali se u vrtložnom okretanju. Šutjeli smo, a pred prozorima je još uvijek pljuštala užasna kamena kiša. Pušili se odlomci hridina, dizale se i padale fontane pijeska, pokatkad su tanko zazvonili odlomci udarajući u stijene i opet je nastala tišina koju bi iznenada prekinuo metalni grom, kao da je pucao strop i rušio se nama na glave. To se jedan odlomak rasprskavao na gornjem oklopu komore.

Poslije tri sata zašlo je Sunce. Meteori su i dalje padali, ali nešto rjeđe i slabije, jer nas je sada planet zaslanjao od glavne bujice.

Još nismo vidjeli kakav put taj pljusak crta u prostoru i kako se daleko proteže. Morali smo čekati. Svanuo je dan i opet se treslo pod nogama. Opet su na nas padali snažni udarci. Oklop ih je odbijao uz jaki napeti zvuk, činilo se da se čelični zidovi svijaju i uspravljaju u tom pljusku strašnih udaraca. Iduće je noći kamena tuča bila nešto slabija, ali zato mnogo gušća, te se nije moglo ni pomisliti da bismo izašli iz komore. A to je bio tek početak.

Dan na dan, noć na noć padala je mrtva kiša u sablasnom blijesku užarenih stijena i u ledenoj zvjezdanoj tmini. Tlo se trzalo kao živo stvorenje pod udarcima, zidovi su vibrirali, grozničavo se drhtanje prenijelo na predmete, prodiralo je u naša tijela u gluhoj tišini koju bi od časa do časa prekidala duga tutnjava groma. Prolazili su sati. Bili smo zarobljeni. Nebo je iz svojih crnih čeljusti izbacivalo čitave rijeke golemog kamenja i razbijalo se na ljušturi asteroida. Dosada naša veza s atomskim reaktorom i skloništem automata nije bila prekinuta. Kada je druge noći oslabilo bombardiranje, pozvali smo automate da opet idu na rad. Pošli su, ali jedan od njih poslije kratkog vremena pao, srušen direktnim pogotkom, od koga mu se oklop razmrskao kao staklo. Ostali su zastali, prekinuli rad i vratili se u sklonište. Počeli su djelovati njihovi vodovi samoobrane. Ujutro smo vidjeli smrskani automat daleko od komore ugnjeten u pijesku crnkastim rasprskanim kamenjem.

Još uvijek smo računali na to da će asteroid za koji čas izaći iz tog potoka pa će prestati paklena paljba. Zato nismo drugovima i dalje ništa javljali.

Radio-stanica se nalazila na malom katu naše komore pa se prije kroz okno njezine leće na vrhu moglo vidjeti crno nebo, no sad ga je automatski uređaj zatvorio čeličnim zaklopcem. Ovdje gore razgovarali smo sa drugovima. Pošto smo održavali vezu noću, kad je letilo manje meteora i naša komora bivala rijetko i direktno pogađana, uspjelo nam je da sve te događaje zatajimo pred »Geom«.

Prešutjeli smo zbog toga što je brod od Bijelog planeta dijelilo samo pet dana putovanja pa se sva pažnja naših drugova koncentrirala na problemu kako da se sporazume sa stanovnicima tog planeta.

Razgovarali smo s njima o njihovim planovima, a kako se to događalo pod samim stropom, čuli smo lako neprekidno šuštanje, to se kozmička prašina sipala nemoćno po obloj površini i sve debljim slojem ovijala zidove, dok napokon naša oklopljena »kuća« nije bila napola zasuta humcima te prašine, koja je na nas padala sa zvijezda.

Iduće se večeri izrazito pogoršao prijem na radio-aparatu. Utvrdili smo poslije svršenog razgovora s »Geom« da je glavni reflektor antene na mnogo mjesta probušen.

– Već su tri dana što je prekinut rad – rekao sam – a sad ćemo još izgubiti i vezu.

– Automati će popraviti antenu.

Zorin je pošao do komandnog pulta i pozvao automate. Već je bila noć, a meteori su rjeđe padali. Neko je vrijeme slušao, a onda isključio mikrofon.

– Idu li? – upitao sam.

Stajao je na sredini kabine široko raskoračen kao rvač koji mjeri protivnika pritvorenih očiju. Šutio je.

– Što ćemo raditi? – upitao sam napokon.

– Mislit ćemo! A dotle zapjevajmo!

Pjevali smo po prilici jedan sat. Sad on, sad ja, sjećah smo se uvijek novih pjesama. Između jedne i druge spomenuo je on kao uzgred:

– Osigurač samoobrane se može isključiti. Znaš li to?

– Ali ne izdaleka – rekao sam.

Opet smo pjevali. Pokatkad bi Zorin prisluškivao, napokon je ustao i potražio očima skafander.

– Hoćeš tamo da ideš?

Šuteći je potvrdio i odmah turio noge u glavni otvor skafandera. Trgnuo srebrni ovratnik, povukao gore i promrmljao:

– Sva sreća da mi nemamo osigurača.

– Počekajmo još malo – počeo sam bespomoćno, videći što radi...

– Ne. Rad bi još mogao čekati, ali antenu treba popraviti.

Govorio je tiho, a iz njegova mira virila je srdžba. Provjerio je zatvarače na ramenima, digao kacigu s poda, uzeo je pod pazuh i pošao prema vratima.

Kao da mene uopće nema – pomislio sam. Nestalo je osjećaja ukočenosti i nemoći. Obuzeo me hladan gnjev. Ipak sam mu donekle sličan – pomislio sam i obukao drugi skafander. Kada sam ušao u izlaznu komoricu i zatvorio remenje, on je stajao baš kod zasuna. Okrenuo se na odjek mojih koraka i ukočio se s rukom na zasunu. Učinio sam se kao da to ne vidim. Pažljivo sam zatvorio unutrašnja vrata, prebacio vijke i stao pokraj njega.

Tako smo stajali u slabom svjetlu svjetiljke kao dva srebrna lika sred tamnih metalnih zidova.

– Što to znači? – upitao je napokon.

– Idem s tobom.

– To nema smisla.

– Ne mislim tako.

– Pa što ti to radiš, čovječe?

– A što ti radiš?

Trenutak je stajao nepomično, onda se nasmijao po svome, gotovo nečujno. Uzeo me za ruku, a ja sam se opirao, jer sam slutio da će me uvjeravati.

– Slušaj – rekao je još tišim glasom – sjećaš li se, zašto su nas dvoje iskrcali?

– Sjećam se.

– Može se dogoditi, da se »Gea« ne vrati.

– Znam to i sam.

– Netko mora biti ovdje i graditi stanicu.

– Slažem se, ali zašto da ideš ti a ne ja

– Zato što sam bolji mehanoeurist od tebe.

Nisam mu na to mogao ništa odgovoriti. Uhvatio je zasun ali se još jednom okrenuo meni.

– Ti ćeš ići, ako ja ne uspijem, zar ne?

– Da – odgovorio sam, zadivljen jednostavnošću tog razgovora. – Održavat ću s tobom vezu preko radija – dodao sam.

Napokon smo otvorili zaklopac. Pred ulazom se pokazao dubok lijevak, a komoru su okruživali humci oštrih rubova. Prostor je bio obliven hladnim, dalekim svjetlom A Centaura, mrtav i tih, sav pun nekih raskidanih oblika kao ugljena i srebra. Zorin je lako podigao desnicu i nestao mi sa očiju tako brzo da nisam ni vidio u kojem je smjeru pošao. Nagnuo sam se kroz otvor zaklopca i ugledao ga. Bio je udaljen nekoliko metara, uronio u pijesak gotovo do koljena, a sitan mu se pijesak za vrijeme hoda sipao oko nogu. Razgledavao sam, tražio u daljini kupolu atomskog reaktora jer je tamo bilo smješteno i sklonište automata. Zadrhtao sam. U mraku je bljesnuo kratak sjaj, zatim tri četiri slabija. Meteori! Sudarna energija pretvarala ih je u plamen. Tako sam stajao, a horizont je sijevao. Zorin je već bio tako malen da sam njegov lik mogao pokriti pruženim prstom.

– Kako ti je? – pitao sam mikrofon, samo da nešto kažem.

– Kao u sirupu – odgovorio je. Zašutio sam. Blijesak se javljao sad tu, sad tamo. Činilo se kao da nevidljiva bića signaliziraju svjetlom. Iznenada sam bio svjestan toga da stojim vani. To nije imalo smisla. Ako sam se htio izlagati opasnosti, trebao sam ići s njim. Povukao sam se u komoricu i izgubio ga s vida. Digao sam ruku i naslonio se na oklopni rub zaklopca. Tako sam mogao imati pred očima svoj sat i ujedno kroz otvor ulaza vidjeti horizont. Neprestano je sijevalo. Čekao sam, gledajući u sekundnu kazaljku, koja se micala polako kao mrav.

– Još tri minute – pomislio sam i rekao glasno.

– Ideš li?

– Idem.

Ponavljala su se ova pitanja i odgovori. U to sam istovremeno vidio dva daleka blijeska i čuo tihi jauk.

– Zorine! – viknuo sam.

– Ništa, ništa – odgovorio je prigušenim glasom. Duboko sam disao. Ne, naravno, nije ga meteor pogodio.

Kad bi se to dogodilo, odmah bi poginuo.

– Ideš li? – htio sam zapitati ali mi je glas zamro u grlu. U slušalicama je užasno hripalo.

– Ajde pusti... mrmljao je nejasno Zorin. – Što me držiš? No...

– S kim ti to govoriš? – pitao sam, osjećajući da mi se koža ježi.

Nije odgovorio. Čuo sam njegovo teško disanje, kad se borio. Jednim skokom sam bio vani. Prostor je u kosom, ledenom svjetlu bio pust i mrtav. Munjevitom brzinom sam proračunao da se Zorin mora nalaziti trista pedeset do četiristo metara daleko, no vidio sam samo nazubljene stijene, humke, pruge, sjena... i ništa više.

– Zorine! – kriknuo sam.

– Evo, evo – odgovorio je još uvijek prigušenim glasom. Odjednom je pijesak zadrhtao i pomakao se na jednom mjestu, a iz njega je izronila srebrna iskra skafandera, uspravila se i počela polagano ići naprijed.

Pao je – mislio sam – ali s kime je on to govorio?

Ostavio sam to pitanje za kasnije i vratio se u komoricu. Uskoro zatim je rekao:

– Evo me, već idem!

Nešto je mrmljao, bit će da se izvlačio iz pijeska, koji je zasipavao ulaz. Zatim je rekao:

– Počinjem s radom.

To je trajalo dulje nego sam se nadao, 30 minuta ako se računa po satu, ali ako se to vrijeme mjeri po napetosti mojih, živaca – bili su to vjekovi. Napokon je rekao:

– Gotovo. Sad će biti odlično. Vraćam se.

Ne znam, možda je to bila optička varka, ali se meni činilo da bljeskanje postaje sve češće. Jedan, dva put zatreslo se tlo. To drhtanje, na koje u komori nismo obraćali pažnju, ubrzalo je kucanje mog srca. Zorin se začudo vraćao vrlo polako. U slušalicama je njegovo disanje bilo tako teško, kao da trči, a ipak je išao mnogo polaganije nego li prije. Bio sam nestrpljiv i nemiran, nekoliko sam puta izlazio iz zaklopca. Bijela je pločica A Centaura već doticala stjenoviti horizont. Noć se završavala. Brzo će se pojaviti kiša meteora.

– Što se tako vučeš? – viknuo sam. Nije ništa odgovorio. Teško je disao. Nisam to mogao razumjeti. Taj marš nije za njega uopće bio naporan.

Iznenada je zaslonio ulaz svojom pojavom. Brzo je ušao u komoricu, nekako nesigurno. Zatvorio je zaklopac i rekao:

– Idi unutra.

– Počekat ću... – počeo sam, ali me oštro prekinuo.

– Idi unutra! Odmah ću doći.

Poslušao sam ga. Za tren je ušao bez skafandera. Ostavio ga je u komorici. Polako je pošao k stolu, k svjetiljci, približio ruke očima, raširio prste i nešto promrmljao.

Bilo je nešto strašno u njegovim velikim pogrbljenim leđima.

– Što ti je? – prošaptao sam. Rukom se pridržavao za naslon.

– Ne vidim dobro – rekao je tiho.

– Zašto? Meteor?

– Ne. Pao sam.

– No i što još?

– Spotakao sam se o razbijeni automat. .

– Ta govori!

– Mislim, da je imao rasprsnutu jezgru – znaš – atomsko srce.

– I ti si na TO pao? – kriknuo sam s užasom. Potvrdio je glavom.

– Pijavice, znaš... magnetske pijavice na cipelama uhvatile su se za željezo i nisam se mogao izvući...

Polako mi se vraćao mir. Bio je to ledeni mir od kojeg su se misli smrzavale, ali mi se ujedno u glavi razjasnilo. Znao sam: treba odmah nešto učiniti. Meteor je razbio naš automat tako da je ovome puklo atomsko srce – rezervoar sa elementom radijacije. Puklo je, a Zorin je padajući cijelim tijelom na automat, legao na razmrvljeno srce i izložio se snažnoj radijaciji.

– Što osjećaš? – upitao sam prilazeći mu bliže.

– Ne približuj se – rekao je i povukao se.

– Zorine!

– Mogu te usmrtiti. Obuci oklop!

Skočio sam u drugu kabinu i obukao teški metalni oklop. Nisam ga mogao zakopčati na prsima. Ruke su mi drhtale. Kad sam se vratio, ležao je Zorin u naslonjaču.

– Što osjećaš? – ponovio sam.

– Zapravo ništa... – govorio je kao čovjek koji je neobično umoran, s malim stankama. – Kada sam pao, vidio sam... odmah... ljubičastu maglu... titravi oblak... zamaglilo mi se... u očima. Tamo kod automata... sam gotovo na slijepo... radio.

– Vidiš li me? – upitao sam, dolazeći mu bliže.

– U magli...

Znao sam što to znači. Tekućina, koja ispunjava očne jabučice, sad je flourizirana pod utjecajem radijacije. Indikator na stolu, dva metra daleko, upozoravao je kucanjem na opasnost. Cijelo je Zorinovo tijelo bilo radioaktivno. Morao je primiti strahovitu dozu.

– Boli te nešto?

– Ne, ali slabo... mučno mi je... Uhvatio sam ga za ramena.

– Hodi, lezi.

Teško se na mene oslonio i pošao do kreveta. Kad je već ležao pokriven, a ja se okolo kretao tražeći zalihu lijekova, čuo sam kako je mrmljao.

– Baš glupo...

Kad sam mu kasnije prišao, počeo je govoriti o nekim signalima, o automatima i »Gei«. Provjerio sam mu puis. Imao je veliku vrućicu. Kako sam bio smeten, mislio sam da on bunca i nisam obraćao pažnju na njegove riječi. Tada je on potpuno izgubio svijest. Za nekoliko sam sati izvršio tačnu analizu. Ispostavilo se da koštana moždina više ne stvara krv. Imao sam šest bočica konzervirane krvi i dao sam mu transfuziju, ali to je bila kap u moru.

Duboko u mislima kako da ga spasem potpuno sam zaboravio o razgovoru s »Geom«. Tražio sam u priručnicima opise slučajeva radijacije. Što sam dulje čitao, to mi je bivalo jasnije da je Zorin izgubljen. Prije samog svitanja savladao me san dok sam bio nagnut nad trionskim ekranom.

Trgnuo sam se od željezne grmljavine. Meteori su se rasprskavali na oklopu komore. Bio je dan. Nisam se makao od bolesnika do sumraka. Kad je došlo veče pošao sam gore. Prijem je bio tako loš da sam mogao uhvatiti samo unakažene odlomke riječi.

Ništa to – pomislio sam – pozvat ću automate, sad će doći i popraviti antenu. Kada sam pošao do komandnog pulta sinulo mi je u glavi da automati neće doći. Mogao sam ih pozvati samo s pomoću radia koji je sada bio pokvaren. Trebao sam odmah prošloga dana pozvati automate kad se Zorin vratio. Tada je odašiljač još kako tako radio. U onoj brizi zaboravio sam na sve. U prvi čas su mi se odrezale noge, ali sam se svladao i pošao u komoricu. Kada sam prolazio kroz sobu, javio se Zorin. Bio je pri svijesti.

– Već se svršio prijem? – zapitao me. – Kakve su vijesti?

Nisam mu mogao reći istinu. Uostalom, sutra će radio već raditi. Tako sam izmišljao što da mu kažem prema onim riječima, koje sam razumio, i rekonstruirao cijelu audiciju. On je odmah zaspao, a ja sam se tiho iskrao u komoricu. Obukao sam skafander, zatvorio kacigu i već sam položio ruku na bravu, kad me prenerazila misao: a ako ja poginem i Zorin ostane sam? Nesposoban je da se kreće, bespomoćan, slijep?

Tako sam stajao možda cijelu minutu, a onda sam opet tiho skinuo skafander i vratio se u kabinu.

Tako je bilo drugi dan. A trećeg je dana radio potpuno zašutio pa sam izmislio cijeli prijem. I tako je sad bilo svako veče. Morao sam to učiniti, jer je zaspao tek kad bi čuo vijesti. Kad sam ga zapitao, zašto se nije odmah poslije pada vratio, odgovorio mi je:

– A da li bi se ti vratio? – i pogledao me pri tom tako da sam sve razumio.

Od prvog trenutka shvatio je da nema nade i rekao je: »Ne umire se dva puta.« Zato je slijep, isključio osigurače automata. Zato nije htio primati od mene krv, pa sam je u potaji iz sebe istiskivao i govorio mu da imamo još dosta rezerve. Poslije četiri dana, što sam to radio, jedva sam se držao na nogama. Bojao sam se nesvijesti pa sam bez razlike uzimao sve lijekove za jačanje, koje sam god imao pod rukom, ali su dolazili časovi, u kojima sam, gubeći napola svijest od umora i pospanosti, šapatom molio koštanu srž da brže stvara krv...

Kad god bi išao gore, mislio bih: ne mogu, ne smijem varati čovjeka na samrti, to se ne može podnijeti, da, danas ću mu reći da je antena uništena, a ipak kada sam silazio i vidio kako okreće oslijepljeno lice prema meni, kako u najvećoj napetosti čeka, dršće, to nekada tako snažno i gipko tijelo, nisam imao snage i dodavao sam starima – nove laži.

Osam sam mu večeri pripovijedao kako se »Gea« približava planetu, kako su joj u susret doletjeli brodovi čudnovatog oblika, kako su se neznana bića sporazumijevala s ljudima s pomoću automata-tumača, a dok sam pripovijedao rasla je snaga meteorskog potoka, kao da su grozne čeljusti bacale u nas sve u kosmosu sakrivene mrtve rijeke željeza i kamenja. Kroz zidove, predmete, kroz tijelo prolazili su drhtaji, sve se treslo i sve je cvokotalo kao u vrućici, a ja sam pripovijedao Zorinu o visokoj civilizaciji stanovnika planeta koji su bili teško pogođeni kad su istražili ostatke »Geinih« raketa i shvatili svoju strašnu zabludu.

Zorin nije više bio u vrućici. Organizam je već bio potpuno oslabljen. Znao sam da ga neću spasiti, nije to ni bilo moguće. Prema svim zakonima medicine trebao je umrijeti već nakon dva dana, a ipak je živio. Zaista, ne znam što ga je više održavalo na životu, da li moja krv ili moje laži. Mislim ovo drugo. Tako se mijenjao, kada sam mu pripovijedao, držao sam ga za ruku i osjećao kako mu se bilo napinje, postaje puni je, kako mu se pokreću mišići velikog tijela i kako sa posljednjom riječi opet zapada u ukočenost. Sedmi je dan Zorin mogao samo piti. Priredio sam mu osvježujući napitak i odjednom mi je, tamo u kutu kabine, došla misao:

Kad umre, moći ću popraviti antenu. Zadrhtao sam, kao da je bolesnik za mojim leđima mogao pročitati moju misao.

Dao sam mu napitak, a kad me je zapitao, zašto se ne požurim, pošao sam gore i sjeo uz mrtvu aparaturu, pogledavajući s vremena na vrijeme, da li su vrata dobro zatvorena. Poslije strašnih dvadeset minuta pošao sam dolje i opet počeo priču o stanovnicima planeta, o njihovoj sjajnoj civilizaciji i o tome, kako sad više neće naša malena stanica nego golemi radar Bijelog planeta voditi zemaljske transgalaktičke rakete u smjeru Magellanovih Oblaka.

Osme večeri su drhtaji tla postajali sve rjeđi. Napokon smo izlazili iz potoka meteora. Jedan sat nakon zalaska Sunca nastala je potpuna tišina. Uza sve to nisam mogao izaći iz komore, tako je teško bilo Zorinovo stanje. Nije više ništa pitao. Oči su mu bile zatvorene, lice kao od kamena. Od vremena do vremena hvatao sam ga oprezno za ruku. Još se borilo to veliko srce. Kasno u noći je iznenada rekao:

– Priče... sjećaš li se?

– Sjećam se.

– Djeca nisu htjela žalosne... pa sam ja prerađivao... završetke... da budu veseli...

Jeza me prošla. Zamro sam. Što je htio time reći?

Nepravilno je disanje dizalo njegova široka svedena prsa. Odjednom je šapnuo.

– Lađice... takve lađice...

– Što kažeš? – nagnuo sam se nad njim.

– Iz brezove kore... sam strugao... kao dijete... daj...

– Tu... Tu nema brezove kore...

– Da, ali grančice... jorgovana... daj...

Skočio sam k stolu. Tamo je u staklenci stajao snopić suhih grančica. Kad sam se s njima vratio k njemu, nije više bio živ. Pokrio sam lice, pošao sam u komoricu, obukao skafander, uzeo alat i otišao u sklonište automata. Zajedno sam s njima tri sata stavljao nove segmente u reflektor antene, ispravio sam antenu, zavarivao, nategnuo užeta. Sve sam to radio kao u nekom čudnom snu, odviše stvarnom, strahovito realnom, ali ipak kao u snu, jer mi je duboko u mislima bilo uvjerenje da ću se moći probuditi, ako to zaista jako, jako budem htio.

Vratio sam se gore i uključio struju. Čuo se šum zvučnika. Iznenada su malu prostoriju ispunile, razgovjetno, čistim glasom izgovorene riječi:

– ... i četverostruke koordinate. Sutra ujutro u šest sati lokalnog vremena prelazi »Gea« na vaš kurs i stići će do asteroida za dvanaest dana. Neobično smo zabrinuti zbog vaše šutnje. Mi ćemo vas i dalje zvati dan i noć. Ovdje govori Yrjöla s »Geine« palube. Sad je šesti dan što smo u vezi s Bijelim planetom. Sad će govoriti Ana Ruys.

Zvučnik je kvrcnuo i za čas zašutio. Ali ja sam slušao samo one prve riječi, od kojih mi je zavrela krv. Skočio sam, potrčao dolje i očajno vikao:

– Zorine, ja nisam lagao! Ja nisam lagao! Sve je to istina. Sve je istina.

Uzeo sam u naručje veliko tijelo i tresao njime da se teška glava sa svijetlom kosom valjala po uzglavlju...

Spustio sam ga. Ležao je bespomoćno. Pao sam naprijed plačući glasno. Nešto je dopiralo do moje svijesti, nešto me zvalo, molilo, zaklinjalo...

Trgnuo sam se. To je bila Ana. Anin glas. Htio sam trčati gore, ali nisam smio Zorina ostaviti samog. Polako sam pošao prema stepenicama, leđima okrenut i još sam uvijek gledao Zorina i njegovo ukočeno lice. Tada me Ana pozvala po imenu i ja sam se okrenuo od mrtvaca. Njen je glas bio sve bliži. Uspinjao sam se po stepenicama i gledao gore. Kroz otvoreni prozorčić na stropu vidio sam Južni križ a bliže blijedu maglicu: hladnim i mirnim svjetlom sjao je tamo Magellanov oblak.

Napomene

[←1]

Isječak nebeskog svoda sa središnjim kutem

[←2]

Mali planeti što kruže oko svojih sunaca.

[←3]

Zvijezde koje su vrlo blizu jedna drugoj: fizičke, ako su fizički međusobno vezane, i optičke, ako je njihova blizina samo optička varka

[←4]

Metal, element iz grupe magnezija.

[←5]

Aparatura za ispitivanje aktivnih struja mozga koja ih zapisuje krivuljom na vrpci.

[←6]

Golema zvjezdana skupina (oko 100 milijarda). Galaktika, kojoj pripada naš Sunčani sistem, zove se Mliječni Put ili Kumova Slama.

[←7]

Aparat za razrjeđivanje svjetla i opservaciju njegove slike.

[←8]

Najmanje do sada poznate zvijezde crvenog sjaja