Ljubi bližnjega svoga
Author: Erich Maria Remarque
Date: 2015-10-30T23:00:00+00:00
Keywords: Sandrine
Description: Ljubi bližnjega svoga (njemački: Liebe deinen Nächsten) je roman prvi put objavljen 1939. od strane njemačkog autora Erich Maria Remarque. Roman opisuje isprepletene priče o nekoliko imigranata koji su napustili Njemačku u vrijeme nacionalsocijalizma.

ERICH

MARIA

REMARQUE

Ljubi
bližnjega
svoga

★

BalkanDownload.org

LJUBI

BLIŽNJEGA SVOGA

I DIO

I

Kern se prene iz tamnog .grozničavog sna i stane prisluškivati. Bio je, poput svih progonjenih, odmah potpuno budan, napet i spreman da bježi. Dok je nepomično, uskim tijelom nagnutim naprijed, sjedio u krevetu, razmišljao je kako bi mogao pobjeći kada bi ulaz bio već zaposjednut.

Soba se nalazila na četvrtom katu. Prozor bijaše okrenut prema dvorišnoj strani, ali nije bilo ni balkona ni izbočine s kojih bi se mogao doseći oluk na krovu. Dakle, preko dvorišta bijeg je bio nemoguć. Bijaše samo još jedan put: preko hodnika na tavan i dalje preko krova na susjednu kuću.

Kern je pogledao na svijetleći brojčanik svog sata. Bilo je nešto iza pet. U sobi još bijaše mračno. Sivo i nejasno svjetlucahu u tami ponjave sa ostala dva kreveta. Poljak, koji je spavao kraj zida, hrkao je.

Kern oprezno klizne iz kreveta i prišulja se vratima. U istom trenutku pomakne se čovjek koji je ležao u srednjem krevetu. „Nešto se dogodilo!“ šapnuo je.

Kern ne odgovori, naslonio je uho na vrata i prisluškivao.

Čovjek se uspravi i počne rovati po stvarima koje su visile na šipkama željeznog kreveta. Džepna lampa zasvijetli i uhvati svojim blijedim i drhtavim krugom svjetla dio smeđih, oljuštenih vrata i Kernov lik, koji je, raščupane kose, u zgužvanu rublju, prisluškivao kraj ključaonice.

„Prokletstvo! Reci, što se dogodilo?“ šištao je čovjek u krevetu.

Kern se uspravi. „Ne znam. Čuo sam nešto i probudio se.“

„Nešto! Što je to nešto, ti glupane?“

„Nešto dolje. Glasovi, koraci ili nešto slično.“ Čovjek ustane i priđe k vratima. Bio je obučen u žućkastu košulju, ispod koje su se vidjele, osvijetljene džepnom lampom, dvije snažne, dlakave i mišićave noge. Prisluškivao je neko vrijeme. „Otkada stanuješ ovdje?“ upitao je zatim.

„Dva mjeseca.“

„Da li je za to vrijeme bila kakva racija?“

Kern zaniječe glavom.

„Aha! Bit, će da nisi dobro čuo. Jedan sušanj čini se neki put kao udarac groma."

On posvijetli Kernu u lice. „Pa, da, tek dvadeset, zar ne? Emigrant?“

„Naravno.“

„Jesus Christus tso siem stalo“ – zahropta odjednom Poljak iz kuta.

Čovjek u košulji upravi krug svjetla u smjeru glasa. Iz mraka se pojavi crna čupava brada sa široko otvorenim ustima, i razrogačene oči ispod gustih obrva.

,,Drž' gubicu s tim tvojim Jesu Christo, Poljače“, režao je čovjek sa džepnom lampom. „Taj više ne živi. Pao je u punoj snazi kao ratni dobrovoljac.“

„Tso?"

..Eto, opet se čuje!“

Kern skoči iz kreveta.

„Dolaze odozdo! Moramo preko krova!“

Drugi se okrene poput zvrka. Čulo se lupanje vratima i prigušeni glasovi. „Prokletstvo! Napolje! Poljski, napolje! Policija!“

On stigne svoje stvari s kreveta. „Znaš li put?“ upita Kerna.

„Da. Desno, hodnikom! Gore, stepenicama iza slivnika!“

„Naprijed!“ Čovjek u košulji nečujno otvori vrata.

„Matka boska!“ hroptao je Poljak.

,,Drž’ gubicu! Da nisi ništa izdao!"

Čovjek otvori vrata. Kern i on šmugnu uskim, prljavim hodnikom. Trčali su tako tiho da su čuli kako kaplje slabo zavrnut pipac nad slivnikom.

„Ovuda okolo!“ prošapta Kern, zaokrene iza ugla i potrči prema nečemu. Onda za tetura, ugleda neku uniformu i htjede natrag. U istom času dobije udarac po ruci. „Stanite! Gore ruke!“ zapovjedi netko iz tame.

Kern pusti da mu stvari kliznu na pod. Njegova je ruka obamrla od udarca koji ga je pogodio u lakat. Čovjek u košulji izgledaše u prvi mah tako kao da bi se htio baciti na taj glas u tami. Ali tada pogleda cijev revolvera koji je drugi agent uperio u njegova prsa, i polako digne ruke.

„Okreni se!“ zapovjedi glas. „Stanite kraj prozora!“

Obojica poslušaju.

„Pogledaj što ima u tim traljama", reče policajac s revolverom.

Drugi je agent pregledavao odjeću koja je ležala na podu. „Trideset pet šilinga ... jedna džepna lampa ... lula ... nožić... češalj za uši ... to je sve.“

„Nikakvih isprava?“

„Nekoliko pisama ili nešto takva ...“

„Pasoša nema?“

„Nema.“

„Gdje su vam pasoši?“ pitao je policajac s revolverom.

„Nemam ga“, odvrati Kern.

„Naravno!“ Policajac gume čovjeku u košulji revolver u leđa. ,,A ti? Treba te ekstra pitati, kurvin sine?“

Policajci pogledaše jedan drugoga. Onaj bez revolvera prasne u smijeh. Drugi oblizne usta. „Vidi ti njega, kakav fin gospodin!“ reče polako. „Ekselencija! Bitanga! General Smrdljivac!“ On odjednom zamahne i udari čovjeka šakom u bradu. „Gore ruke!“ zaurla kad je drugi zateturao.

Čovjek ga pogleda. Kern mišljaše kako još nikada nije vidio takav pogled. „Tebe mislim, ti seronjo!“ reče policajac. „No, hoćeš li? Ili da ti još jednom prodrmam mozak?“

„Nemam pasoša“, reče čovjek.

„Nemam pasoša“, majmunisao je policajac. „Gospodin kurvin sin nema pasoša. Mogli smo to i misliti! Naprijed, ali brzo!“

Nekoliko policajaca trčalo je hodnikom. Naglo su otvarali vrata. Jedan s epoletama priđe. „Šta to imate ovdje?“

„Dvije ptičice koje su htjele odmagliti preko krova.“

Oficir je promatrao obojicu. Bio je mlad. Njegovo lice bijaše usko i blijedo. Imao je malen, pažljivo podrezan brk i mirisao je na kolonjsku vodu. Kern je poznavao taj miris. Bio je to Eau de Cologne 4711. Njegov je otac imao tvornicu parfema, i otuda mu je to bilo poznato.

,,S tom ćemo se dvojicom naročito pozabaviti“, reče poručnik. „Okove!“

„Da li je bečkoj policiji dopušteno da udara prilikom hapšenja?“ zapita čovjek u košulji.

Oficir ga pogleda. „Kako se zovete?“

„Steiner. Josef Steiner.“

„On nema pasoša i prijetio nam je“, objasni policajac s revolverom.

„Dopušteno je mnogo više nego što mislite“, reče oficir kratko.

„Marš dolje!“

Obojica se obukoše. Policajac izvadi okove. „Dođite, mezimci! Tako. Sada već bolje izgledate. Pristaje kao po mjeri.“

Kern osjeti hladnoću čelika na svojim zglobovima. Bilo je to prvi put u njegovu životu da su ga okovali. Pri hodu ga okovi nisu mnogo smetali, ali mu se činilo kao da su okovali više nego samo njegove ruke.

Napolju bijaše rano jutro. Pred kućom stajahu dva policajska kamiona. Steiner razvuče lice. „Pogreb prvog razreda! Otmjeno, zar ne, mali?“

Kern ne odgovori. Sakrio je okove pod kaput što je bolje mogao. Nekoliko je mljekara stajalo radoznalo na ulici. Na kućama preko puta prozori bijahu otvoreni. Iz tamnih otvara svjetlucala su lica nalik na tijesto. Neka je žena hihotala.

Na kamionima je već bilo tridesetak uhapšenika. Bila su to otvorena i brza policijska kola. Većina ljudi penjala se bez ijedne riječi. Među njima bila je i vlasnica kuće, debela, svijetlokosa žena pedesetih godina. Jedino je ona uzbuđeno negodovala. Prije nekoliko mjeseci pretvorila je veoma jeftino dva kata svoje ruševne kuće u neku vrstu pensiona. Ubrzo se počelo govorkati da se tamo može ilegalno spavati i da nije potrebna prijava na policiji. Kod žene stanovahu svega četiri ispravna stanara s pasošima i policijskom prijavnicom – jedan torbar, jedan lovac na štakore i dvije kurve. Ostali bi dolazili uveče kad bi postalo tamno. Gotovo svi bijahu emigranti i izbjeglice iz Njemačke, Poljske, Rusije i Italije.

„Naprijed, naprijed!“ reče poručnik stanodavki. „Sve ćete to moći objasniti na policiji. Tamo će biti dovoljno vremena za to.“

„Protestiram!“ vikala je žena.

„Protestirajte vi samo koliko želite. Sada ćete poći s nama.“

Dva policajca prihvatiše ženu ispod ruke i podigoše je na kamion.

Poručnik se okrene Kernu i Steineru. „Tako, sada ova dvojica. Na njih naročito pripazite.“

„Merci“, reče Steiner i popne se. Kern pođe za njim.

Kamioni krenuše. „Do viđenja!“ vrištao je s prozora jedan ženski glas.

„Umlatite tu emigrantsku bandu!“ zaurlao je neki čovjek za njima. „Uštedjet ćete na hrani. Heil Hitler!“

Kamioni su vozili prilično brzo, jer ulice bijahu još gotovo prazne. Nebesa iza kuća uzmakoše; bijaše vedrije, prostranije i prozirno plavo, ali uhapšenici stajahu mrki na kolima, kao vrbe na jesenjoj kiši.

Nekoliko policajaca jelo je sendviče. Iz plosnatih limenih boca pili su kavu.

U blizini Franz-Josefova mosta prelazio je ulicom neki auto natovaren povrćem. Kamioni su usporili i onda ponovo pojurili. U istome času popeo se jedan od uhapšenika preko ruba ograde drugih kola i skočio. Pao je koso na blatobran, zapleo se u kaput i muklo udario o pločnik.

„Zaustavite! Za njim!“ viknuo je zapovjednik. „Pucajte ako pokuša pobjeći.“

Kola su se naglo zaustavila. Policajci jurnuše dolje. Potrčali su do mjesta gdje je čovjek pao. Šofer se okrenuo i kad je vidio da čovjek ne bježi krenuo je kolima polako natrag.

Čovjek je ležao na leđima. Zatiljkom je udario o kamen i sada je ležao u prostranom kaputu, raširenih ruku i nogu, poput velikog, oborenog šišmiša.

„Dovedite ga gore“, vikne poručnik.

Policajci su se sagnuli. Zatim se jedan uspravi. „Mora da je nešto slomio. Ne može ustati.“

„Naravno da ne može ustati. Dignite ga!“

„Dajte mu pošteno nogom, onda će već doći k sebi“, reče lijeno policajac koji je udario Steinera.

Čovjek je uzdisao. „On stvarno ne može ustati“, rekao je drugi. „I glava mu krvari."

„Prokletstvo!“

Zapovjednik siđe. „Da se nijedan od vas nije maknuo!“ viknuo je uhapšenicima. „Prokleta bunda! Čovjek ima s vama samo neprilika!“

Kola su stajala kraj unesrećenog. Kern ga je odozgo mogao dobro vidjeti. Poznavao ga je. Bio je to suhonjav poljski Židov, rijetke sive brade. Spavao je s njim nekoliko puta. On se jasno sjećao starog čovjeka kako je rano ujutro, s molitvenim remenjem preko ramena, stajao kraj prozora njišući tijelom amo-tamo. Trgovao je pamučnim predivom, opasačima i koncem, bio je već tri puta protjeran iz Austrije.

„Ustanite! Naprijed!“ zapovjedi oficir. „Zašto skačete iz kola? Previše na grbači, ha? Krao ili tko zna šta još!“

Stali je čovjek micao usnama. Njegove oči, široko otvorene, gledale su poručnika.

„Šta?“ upita on. „Da li je nešto rekao?“

„On kaže da nije ništa skrivio.“

„To kaže svaki. Ali što da sada učinimo s njim? Šta mu je zapravo?“

„Trebalo bi otići po liječnika“, javi se Steiner iz kamiona.

„Šutite!“ procijedi poručnik nervozno. „Gdje da nađemo liječnika u ovo vrijeme? On ipak ne može toliko dugo ležati na cesti. Kasnije će govoriti da smo ga mi tako udesili. Za sve je policija kriva!“

„Trebalo bi ga odvesti u bolnicu“, reče Steiner. „I to što prije!“

Oficir se zbuni. Tek je sada vidio da je čovjek teško ranjen i zbog toga je potpuno zaboravio da ušutka Steiner a.

„Bolnica! Tamo ga neće tako jednostavno primiti. Potrebna je uputnica. Ja ne mogu sam odlučiti. Moram ga prije odvesti na raport.“

„Odvezite ga u Židovsku bolnicu", reče Steiner. „Tamo primaju bez uputnice i raporta. Čak i bez novaca.“

Poručnik je buljio u njega. „Odakle vi to znate, vi...?“

„Trebalo bi ga odvesti na stanicu za prvu pomoć“, predloži jedan od policajaca. „Tamu je uvijek neki bolničar ili liječnik. Oni će znati što treba da se čini. Tako ćemo ga se i mi otarasiti.“

Poručnik se odlučio. „Dobro, podignite ga! Odvest ćemo ga na stanicu za spašavanje. Jedan od vas ostat će tamo s njim. Prokleta svinjarija!“

Policajci su podigli čovjeka. Stenjao je i postao veoma blijed. Polegli su ga na pod kamiona. Trgnuo se i otvorio oči. Sjajile su neprirodno na upalom licu. Poručnik se ugrize za usne. „Takva glupost! Skakati dolje, tako star čovjek. Naprijed, vozite polagano!“

Pod glavom ranjenika lagano se stvarala lokva krvi. Kvrgavi prsti zagreboše po drvenom podu kamiona. Iza usana, koje su se lagano povukle, ugledaše se zubi. Izgledalo je kao da se iza sablasno zasjenjene maske bola smije netko drugi, bezglasno i podrugljivo.

„Šta kaže?“ zapita poručnik.

Policajac je ponovo klečao kraj starca i čvrsto mu držao glavu kad bi se kola zatresla. „Kaže da je htio k svojoj djeci. Sada će gladovati“, protumači on.

„Ah, glupost! Neće gladovati. A gdje su sada?“ Policajac se sagne. „Neće da kaže. Boji se da će biti izručeni. Nemaju dozvole boravka.“

„To su fantazije. Šta kaže sada?“

„Kaže da mu oprostite.“

„Šta?“ zapita poručnik iznenađeno.

„Kaže da mu oprostite zbog neprilika što ih čini.“

„Oprostiti? Šta li mu je to sada?“ Tresući glavom oficir je promatrao čovjeka na podu.

Kola su stala pod stanicom za prvu pomoć. „Unesite ga unutra!“ naredi poručnik. „Ali pažljivo. Vi, Rohde, ostat ćete kraj njega dok ja budem telefonirao.“

Unesrećenog su podigli. Steiner se sagnuo. „Mi ćemo naći tvoju djecu. Pomoći ćemo im", reče on. „Možeš li razumjeti, stari?“

Židov je zatvorio oči i otvorio ih ponovo. Zatim su ga tri policajca odnijela u kuću. Njegove su rake visile i vukle se mlohavo pločnikom kao da su već bez života. Nakon nekog vremena vrate se policajci i popnu se u kola. „Da li je još nešto rekao?“ zapita poručnik.

„Ne. Lice mu je već sasvim zeleno. Ako je to kičma, neće više dugo trajati.“

„Jedan čifut manje“, reče policajac koji bijaše udario Steinera.

„Oprostiti“, mrmljao je poručnik. „Tako nešto! Čudni ljudi...“

„Osobito u ova vremena“, reče Steiner.

Poručnik se uspravi. „Držite gubicu, vi, boljševik!“ urlao je. „Izbit ćemo vam već iz glave te vaše drskosti!“

Doveli su uhapšenike na policijsku stanicu u Elisabethpromenade. Steineru i Kernu skinuše okove i odvedoše ih k ostalima u neku veliku polumračnu prostoriju. Većina je šuteći sjedila uokolo. Bili su navikli da čekaju. Samo je debela plava gazdarica i dalje jadikovala.

Oko devet sati stadoše odvoditi jednoga za drugim. Kerna su doveli u neku sobu u kojoj su se nalazila dva policajca, jedan pisar u civilu, poručnik i neki stariji policijski kapetan. On je sjedio na drvenoj stolici i pušio cigaretu. „Lični podaci“, reče čovjeku kod stola.

Pisar bijaše mršav, bubuljičav čovjek, nalik na haringu. „Ime?“ zapitao je začudno dubokim glasom.

„Ludwig Kern.“

„Rođen?“

„30. studenog 1914. u Dresdenu.“

„Dakle, Nijemac?“

„Ne. Bez državljanstva. Izgubio sam građanska prava.“

Kapetan ga pogleda. „S dvadeset i jednom? Šta ste to učinili?“

„Ništa. Moj otac je izgubio građanska prava. Kako sam tada bio maloljetan, izgubio sam ih i ja.“

„Zbog čega vaš otac?“

Kern je šutio neko vrijeme. Jedna godina emigracije naučila ga je da pazi na svaku svoju riječ. „Bio je nepravedno obijeđen kao politički nepouzdan“, reče napokon.

„Židov?“ upita pisar.

„Moj otac. Majka ne.“

„Aha!“

Kapetan strese pepeo cigarete na pod. „Zašto niste ostali u Njemačkoj?“

„Oduzeli su nam pasoše i prognali nas. Da smo ostali, bili bismo zatvoreni. Ako već treba da budemo zatvoreni, više volimo da to bude u nekoj drugoj zemlji.“

Kapetan se suho nasmijao. „Mogu to razumjeti. Kako ste prešli granicu bez pasoša?“

„Na češkoj granici nije bilo velikog prometa u to vrijeme, i bijaše dovoljna jednostavna potvrda o stanovanju. Tu smo potvrdu još imali i mogli smo ostati tri dana u Čehoslovačkoj.“

,,A kasnije?“

„Dobili smo dozvolu boravka na tri mjeseca. Onda smo morali otići.“

„Koliko ste već u Austriji?“

„Tri mjeseca.“

,,A zbog čega se niste javili policiji?“

„Jer bih odmah bio izagnan.“

„No, no!“ Kapetan udari dlanom po naslonu stolice. „Kako to znate tako tačno?“

Kern je prešutio da su se on i njegovi roditelji, kad su prvi put prešli austrijsku granicu, odmah prijavili policiji. Vratili su ih isti dan natrag preko granice. Kad su ponovo došli, više se nisu javili.

„Zar to nije istina?“ upitao je.

„Vi ovdje nemate ništa da pitate, morate samo odgovarati“, reče pisar grubo.

„Gdje su sada vaši roditelji?“ upita kapetan. „Moja se majka nalazi u Mađarskoj. Tamo su joj dali dozvolu boravka, jer je porijeklom iz Mađarske. Oca su uhapsili i protjerali dok ja nisam bio u hotelu. Ne znam gdje je sada!“

„Šta ste po zanimanju?“

„Bio sam student.“

„Od čega ste živjeli?“

„Imam nešto novaca.“

„Koliko?“

„Dvanaest šilinga imam ovdje. Ostalo kod znanaca.“

Kern nije imao više nego tih dvanaest šilinga. Zaradio ih je trgujući sapunom, parfemom i kolonjskom vodom. Da je to priznao, kaznili bi ga zbog nedopuštenog trgovanja.

Kapetan ustane i zijevne. „Jesmo li gotovi?“

„Jedan je još dolje“, reče pisar.

„Uvijek isto. Mnogo vike nizašto.“ Kapetan iskosa pogleda poručnika. „Sami ilegalci. Ne izgleda kao komunistička zavjera. Zar ne? Tko je prijavio?“

„Netko tko također vodi sličnu spilju. Samo – stjeničavu“, reče pisar. „Poslovna zavist, vjerojatno.“

Kapetan se nasmije. Zatim opazi da je Kern još u sobi. „Odvedite ga dolje. Znate već što treba da dobije: četrnaest dana zatvora i onda izgon.“ On zijevne još jednom. „No, sada idem na gulaš i pivo.“

Kerna su odveli u ćeliju manju od prijašnje. Unutra je, osim njega, bilo još pet uhapšenika; među njima je bio i Poljak s kojim je spavao u sobi. Poslije petnaest minuta doveli su i Steinera. Sjeo je pokraj Kerna. „Prvi put u kištri, mali?“

Kern kimne glavom.

„I? Osjećaš se kao ubica, zar ne?“

Kern razvuče usne. „Otprilike. Zatvor – o tome imam još otprije neke predodžbe.“

„Ovo nije zatvor“, pouči ga Steiner. „To je pritvor. Zatvor dolazi kasnije.“

„Jesi li već bio unutra?“

„Da! Prvi put je teško. Kasnije više nije. Naročito nije zimi. Barem te ostavljaju na miru za to vrijeme. Čovjek bez pasoša je leš na dopustu. Ne preostaje mu drugo nego da se ubije.“

,,A s pasošem? S pasošem također nećeš dobiti vani uputnicu za rad!“

„Naravno da nećeš. S njim imaš pravo da mirno skapaš od gladi. Ne kao bjegunac, a to je već mnogo.“

Kern je buljio pred sebe.

Steiner ga udari po ramenu. „Gore glavu, baby! Ipak si toliko sretan što živiš u dvadesetom stoljeću – stoljeću kulture, napretka i čovječnosti."

„Zar ovdje ne daju ništa za jelo?“, upita neki ćelavi čovječuljak koji je sjedio na krevetu u kutu. „Čak ni kave?“

„Treba samo da pozvonite konobaru“, odgovori Steiner. „Neka donese jelovnik. Ovdje možete dobiti četiri menua. Kaviar a discretion, razumije se.“

„Jelo frlo loše ovdje“, reče Poljak.

„Ah, tu je naš Jesu Christo!“ Steiner ga je s interesom promatrao. „Jesi li ti profesional?“

„Frlo loše", ponavljao je Poljak. „I tako malo.“

„O bože!“, reče ćelavko iz kuta. ,,A ja imam pečeno pile u kovčegu. Kad će nas samo pustiti napolje?“

„Za četrnaest dana“, odvrati Steiner. „To je uobičajena kazna za emigrante koji nemaju dokumente. Zar ne, Jesu Christo? Tebi će to biti poznato!“

„Četrnaest dana“, potvrdi Poljak. „Ili tulje. Jelo frlo malo. Frlo loše. Rijetka juha.“

„Prokletstvo! Za to će vrijeme pile sagnjiti.“ Ćelavko je uzdisao. „Moj prvi poulet u dvije godine. Ušteđenu paru po paru. Htio sam ga jesti danas u podne.“

„Čekajte do večera s vašom boli“, reče Steiner. „Onda ćete moći zamisliti da ste ga pojeli, i bit će vam lakše.“

„Sto? Kakve to gluposti govorite?“ Čovjek uzbuđeno pogleda Steinera. „To da bude jedno te isto, vi blebetalo? Iako ga nisam pojeo? Osim toga, ostavio bih jedan batak i za sutra ujutro.“

„Čekajte onda do sutra u podne.“

„Za mene to ne loše“, umiješa se Poljak. „Nikad ne jedem poulet.“

„Tebi i ne može biti tako loše. Ne leži tebi pečen u kovčegu“, grdio je čovjek iz kuta.

„Kad bih imao, ne loše. Nikad ga ne jedem! Ne podnosim poulet. Bljujem nakon toga.“ Poljak je izgledao veoma zadovoljan. Gladio je bradu. „Za mene ne loše, taj poulet!“

„Čovječe božji, to nikog ne zanima!“ vikne ćelavko ljutito.

„Kad bi poulet ovdje – ja ga ne jeo!“ objavi Poljak trijumfalno.

„Gospode bože! Jeste li čuli nešta takva!“ Vlasnik kokoške u kovčegu stavi očajno ruke na oči.

„Njega za pečenim pouletom vjerojatno ne bi zaboljela glava“, reče Steiner. „Tu je naš Jesu Christo neranjiv. On je Diogen pečenih pilića. A kako stoji stvar s piletinom u juhi?“

„Također ne“, objasni odlučno Poljak.

,,A pileći paprikaš?“

„Uopće ne kokoš!“ Poljak je blistao.

„Poludjet ću!“ tulio je izmučeni vlasnik pouleta.

Steiner se okrene. ,,A jaja, Jesu Christo? Kokošja jaja?“

Blistanje prestade. „Jajašca, da! Jajašca rado!“ Blijesak čežnje okružio je raščupanu bradu. „Frlo rado.“

„Hvala nebesima! Napokon jedina rupa u savršenstvu!“

„Jajašca frlo rado“, potvrđivao je Poljak. „Četiri komada, šest komada, dvanaest komada. Šest kuhanih, ostalo pečeno. S pečenim krumpirićima. Pečeni krumpirići sa slaninom.“

„Ne mogu to više slušati! Raspni te ga na križ, tog proždrljivog Krista“, divljao je pile u kovčegu.

„Gospodo moja“, reče neki topli bas s ruskim akcentom „Čemu tolika uzbuna zbog jedne iluzije. Uspjelo mi je da spasim bocu votke. Mogu li ponuditi? Votka grije sroe i smiruje dušu.“

Rus otčepi bocu, otpije malo i pruži Steineru. Ovaj popije gutljaj i doda Kernu. Kern otkloni.

„Pij, baby“, reče Steiner. „Pristaje ovamo. Moraš naučiti.“

„Votka frlo dobro!“ potvrdio je Poljak.

Kern otpije gutljaj i pruži bocu Poljaku, koji je spretno izvrne u grlo.

„Sve će popiti, taj fetišist jaja!“ režao je čovjek s pouletom i istrgne mu bocu. „Nije ostalo mnogo“, reče žalosno Rusu pošto je iskapio.

„Ne smeta ništa“, branio se Rus. „Najkasnije do večeri, i bit ću pušten.“

„Jeste li sasvim sigurni?“ upita Steiner.

Rus se malo nakloni. „Gotovo bih rekao, na žalost. Kao Rus imam Nansemov pasoš.“

„Nansenov pasoš!“ ponovi Poulet s poštovanjem. „Onda, naravno, pripadate aristokraciji beskućnika.“

„Zao mi je što i vi niste dotle došli“, reče Rus uljudno.

„Bili ste prvi“, odgovori Steiner. „Svijet vas je uveliko žalio. Nas još samo malo. Žale nas: ali mi smo na teret i ne vole nas.“

Rus slegne ramenima. Zatim pruži bocu posljednjem čovjeku u ćeliji, koji je dotada šutke sjedio.

„Molim, gucnite i vi malo."

„Hvala“, reče čovjek odmahnuvši rukom. „Ja ne pripadam vama.“

Svi ga pogledaše.

„Ja imam pasoš, domovinu, radnu dozvolu i dozvolu boravka.“

Svi su šutjeli. „Oprostite što vas pitam“, reče Rus nakon nekog vremena, oklijevajući. „Zbog čega ste onda ovdje?“

„Zbog svoje profesije“, odgovori čovjek oholo. „Ja nisam bjegunac koji je dopirio bez isprava. Ja sam pošten džepar i varalica na kartama, i imam sva građanska prava.“

U podne su imali rijetku grahovu juhu bez graha. Uveče isto, ovaj put to se zvalo kava, i uz to komad kruha. U sedam sati otvoriše se vrata. Došli su po Rusa, kao što je on i predvidio. Rus se oprosti kao od starih prijatelja. „Za četrnaest dana pogledat ću u kavanu Sperler“, reče Steineru. „Možda ćete onda već biti tamo, a ja ću valjda dotle nešto znati. Do viđenja!“

U osam sati bio je punopravni građanin i kartaški varalica zreo da se pridruži. Izvadio je kutiju cigareta i ponudio ostalima. Svi su pušili. U sumraku, uz žar zapaljenih cigareta, ćelija je poprimila nešto prisno. Džepar je pričao kako istražuju da li je on u posljednjih pola godine učinio kakav coup[1]. On ne vjeruje da će nešto pronaći. Zatim predloži da se kartaju te vješto izvuče iz kaputa paketić karata.

Postalo je tamno, a električnog svjetla nije bilo. Varalica je to očekivao, i on ponovo, kao nekim čudom, stvori svijeću i šibice. Svijeću su zalijepili na izbočinu zida. Svijetlila je mutno i treperavo.

Poljak, Poulet i Steiner primakoše se jedan drugome. „Igramo bez novaca, ne?“ reče Poulet.

„Naravno.“ Varalica se smijao.

„Nećeš li s nama?“ upita Steiner Kerna.

„Ne znam kartati.“

„Treba da naučiš, baby. Kako ćeš provoditi večeri?“

„Sutra, danas neću.“

Steiner se okrene. Slabo svjetlo urezalo je duboke bore na njegovu licu. „Nešto nije u redu?“

Kern zatrese glavom. „Ne, malo sam umoran. Leći ću ovamo na krevet.“

Varalica je već miješao karte. Bio je veoma spretan, i snopići su strelovito i šušteći ulazili jedan u drugi. „Tko dijeli?“ upita Poulet.

Punopravni građanin podijeli karte. Poljak izvuče devetku, Poulet damu, Steiner i varalica svaki po jednog asa.

Varalica brzo pogleda. „Sječem.“

Povukao je. Ponovo jedan as. Onda se nasmije i pruži snopić Stein eru. Ovaj namjerno okrene najdonju kartu – tref as.

„Kakav slučaj!“ Poulet se smijao.

Varalici nije bilo do smijeha. „Odakle poznajete taj trik?“ upita zaprepašćeno Steinera. „Jeste li iz struke?“

„Ne, amater. Zbog toga se dvostruko radujem priznanju stručnjaka.“

„Nije to!“ Varalica ga pogleda. „Taj trik potječe, naime, od mene.“

„Ah tako!“ Steiner zgužva cigaretu. „Naučio sam ga u Budimpešti. U zatvoru prije nego što su me izručili. Od nekog Katschera.“

„Katscher! Sada razumijem!“ Varalica odahne. „Otuda dakle! Katscher je moj učenik. Vi ste to dobro naučili.“

„Da“, reče Steiner. „Svašta se usput može naučiti.“

Varalica mu pruži karte i ispitujući pogleda plamen svijeće. „Svjetlo je slabo – ali mi, naravno, igramo samo zbog razonode, zar ne, gospodo moja? Pošteno ...“

Kern je legao na krevet i zatvorio oči. Bio je pun neke maglovite, sive žalosti. Od jutrošnjeg preslušavanja neprestano je morao misliti na svoje roditelje – prvi put nakon dugog vremena. Vidio je pred sobom oca kada se bio vratio iz policije. Neki ga je konkurent prijavio Gestapou kao čovjeka opasna po državnu sigurnost, da bi na taj način; upropastio njegovu malu radionicu medicinskih sapuna, parfema i kolonjske vode i kupio je kasnije u bescjenje. Taj je plan uspio kao i tisuće drugih u ono vrijeme. Nakon šest tjedana pritvora vratio se Kernov otac potpuno slomljen. O tome nije nikada govorio, ali je prodao radionicu konkurentu za upravo smiješnu cijenu. Ubrzo nakon toga dobiše izgon i tada započe beskonačan bijeg. Iz Dresdena u Prag, iz Praga u Brno, otuda noću preko granice u Austriju – slijedeći dan prebačeni od policije natrag u Češku – nekoliko dana kasnije ponovo ilegalno preko granice u Beč – majci je ruka bila slomljena te noći u šumi i nevješto učvršćena s dvije grane – iz Beča u Mađarsku, nekoliko tjedana kod majčine rodbine... Zatim opet policija; rastanak s majkom, kojoj su dopustili da ostane jer je bila mađarskog porijekla – ponovo granica; ponovo Beč – bijedno pokućarenje sapunom, toaletnom vodom, naramenicama i vezicama za cipele–neprekidni strah od prijave – večer kada se otac više nije vratio – mjesecima sam, od jednog skrovišta do drugog.

Kern se okrene. Pri tom udari o nekog. Onda otvori oči. Na krevetu pored njega ležao je kao crni svežanj u tami posljednji stanar ćelije, čovjek pedesetih godina, koji se gotovo čitav dan nije ni pomaknuo.

„Oprostite“, reče Kern. „Nisam vas vidio...“

Čovjek ne odgovori. Kern primijeti da su mu oči otvorene. Poznavao je takvo stanje; usput je to često viđao. Najbolje je ostaviti ga na miru.

„Prokletstvo!“ poviče najednom Poulet iz kartaškog ugla. „Ja vol! Ja nečuveni vol!“

„Kako?“ upita mirno Steiner. „Herc dama je bila dobro odigrana!“

„Ne mislim na to! Rus je zapravo mogao da mi pošalje poulet! Bože, ja glupi vol! Ja zaista šašavi vol!“

Pogleda oko sebe kao da je svijet propao.

Kern odjednom primijeti da se smije. Nije se htio smijati, ali se više nije mogao savladati. Smijao se tako da se sav tresao, a da nije znao zašto. Nešto se u njemu smijalo i izmiješalo sve – žalost, prošlost i sve misli.

„Šta se dogodilo, baby?“ upita Steiner i pogleda ga.

„Ne znam. Smijem se.“

„Uvijek je dobro smijati se!“ Steiner izvuče pik kralja i oduzme siguran štih Poljaku, koji ostade bez riječi.

Kern posegne za cigaretom. Sve mu se odjednom učini sasvim jednostavno. Odluči da sutra nauči da karta; imao je čudan osjećaj kao da ta odluka mijenja čitav njegov život.

II

Nakon pet dana puste varalicu. Nisu mogli pronaći ništa protiv njega. Steiner i on rastadoše se kao prijatelji. Varalica je sve svoje vrijeme upotrijebio na to da kod Steinera usavrši metodu svog učenika Katschera. Na rastanku mu pokloni karte, i Steiner počne da uči Kerna. Objasnio mu je skat, jass, tarok i poker; – skat za emigrante; jass za Švicarsku, tarok za Austriju, a poker za sve ostale slučajeve.

Poslije četrnaest dana pozovu Kerna. Narednik ga odvede u sobu u kojoj je sjedio neki stariji čovjek. Kernu se soba učini strahovito velikom i tako svijetlom da je morao žmirkati; već bijaše navikao na ćeliju.

„Vi ste Ludwig Kern, bez državljanstva, student rođen 30. studenog 1914. u Dresdenu?“ upita čovjek ravnodušno i pogleda neki papir.

Kern kimne. Nije mogao govoriti. Grlo mu je najednom postalo suho. Čovjek pogleda.

„Da“, reče Kern promuklo.

„Zadržali ste se u Austriji neprijavljeni i bez dokumenata...“ Čovjek je brzo nastavio da čita zapisnik. „Osuđeni ste na četrnaest dana zatvora, koje ste odležali. Dobivate izgon iz Austrije. Svaki je povratak kažnjiv. Ovdje je sudska odluka o izgonu. A ovdje treba da potpišete da ste se upoznali s odlukom o izgonu i da znate da je svaki povratak kažnjiv. Tu, desno.“

Čovjek upali cigaretu. Kern je kao prikovan gledao spužvastu ruku s debelim žilama, koja je držala šibicu. Taj će čovjek za nekoliko sati zatvoriti svoj pisaći stol i poći na večeru, poslije će možda igrati tarok i popiti nekoliko čaša mladog vina, oko jedanaest će zijevnuti, platiti račun i reći: „Umoran sam. Idem kući. Spavati.“ U isto vrijeme ležat će mrak gusto nad poljima i šumama kraj granice, tama, tuđina, strah i u tome, izgubljen, sam, posrćući od umora, pun čežnje za ljudima i straha pred njima, ta sitna, treptava iskra života – Ludwig Kern. I sve to zbog toga što njega i tog činovnika iza pisaćeg stola, umorna od dosade, razdvaja komad papira nazvan pasoš. Njihova je krv imala jednaku tempera turu, njihove oči istu građu, njihovi živci odgovarali su na iste podražaje, njihove misli putovale istim putanjama – pa ipak ih je dijelio ponor, ništa za njih ne bijaše isto, užitak jednome bio je muka drugome', bijahu vlasnik i izgnanik, a ponor koji ih je razdvajao bio je samo papirić na kome ne bijaše ništa osim imena i nekoliko nevažnih podataka.

„Ovdje desno“, reče činovnik. „Ime i prezime."

Kern se svlada i potpiše.

„Na koju granicu želite da vas odvedemo?“ upita činovnik.

„Na češku.“

„Dobro. Polazimo za sat vremena. Netko će vas odvesti tamo.“

„Imam još nekoliko stvarčica u kući gdje sam stanovao. Mogu li prije otići po njih?“

„Kakve stvarčice?“

„Kovčeg s rubljem i još neke sitnice.“

„Dobro. Recite to agentu koji će vas voditi na granicu. Možete ići.“

Narednik otprati Kerna dolje i odvede Steinern. „Što je bilo?“ upita Poulet radoznalo.

„Pustit će nas za sat vremena.“

„Jesus Christus!“ reče Poljak. „Znači, opet počinje sranje.“

„Da li bi htio ostati ovdje?“ upita Poulet.

„Kad jelo bolje i malo namještenje kao sluga – rado.“

Kam izvadi maramicu i očisti odijelo koliko je bolje mogao. U tih četrnaest dana sasvim je zaprljao košulju. On odvrne manžete. Čuvao ih je cijelo vrijeme. Poljak ga je promatrao. „Za godinu-dvije to ti sasvim svejedno“, prorokovao je.

„Kamo ćeš ti otići?“ upita Poulet.

„U Čehoslovačku. A ti? U Mađarsku?“

„Švicarska. Predomislio sam se. Pođi sa mnom. Odande ćemo se prebaciti preko granice u Francusku.“

Kern strese glavom. „Ne, nastojat ću da dođem do Praga.“

Nekoliko minuta kasnije dovedu Steinera. „Znaš li kako se zove policajac koji me udario u lice prigodom hapšenja?“ upita Kerna. „Leopold Schafer. Stanuje u Trautenaugasse broj 27. Pročitali su to iz zapisnika. Naravno, ne to da me udario. Samo to da sam mu zaprijetio.“ On pogleda Kerna. „Vjeruješ li da ću zaboraviti to ime i tu adresu?“

„Ne“, reče Kern. „Sigurno nećeš.“

„I ja mislim tako.“

Jedan agent dođe po Kerna i Steinera. Kern bijaše uzbuđen. Pred vratima nehotice zastane. Slika koju je ugledao udarila je o njegovo čelo poput blagog južnog vjetra. Nebo bijaše modro i malo sumračno, crepovi su blistali nad kućama u posljednjem sunčanom sjaju, Dunav je svjetlucao, a ulicama su se kroz gomile prolaznika provlačili blještavi autobusi. Grupa djevojaka u svijetlim haljinama prošla je brzo, smijući se, pored njih. Kern mišljaše da još nikada nije vidio nešto tako lijepo.

„Naprijed, idemo“, reče agent.

Kern se trgne. Postiđeno se pogleda. Primijetio je da ga neki prolaznik promatra ispitujući i bez ustručavanja.

Prolazili su ulicama, agent bijaše između njih. Pred kavanama stajahu stolovi i stolice puni radosnih i brbljavih ljudi. Kern pogne glavu i požuri. Steiner ga pogleda i osmjehne se dobroćudno. „No, mali, nije to za nas? To ovdje.“

„Ne!“ odvrati Kern i stisne usnice.

Došli su do pensiona. Gazdarica ih je dočekala ljutito i sažalno u isti mah. Donijela je njihove stvari. Ništa nije nedostajalo. Još u ćeliji Kern je bio odlučio da će obući čistu košulju, ali sada, nakon što je prošao ulicama, ne učini to. Uze razvaljen kovčeg pod ruku i zahvali gazdarici.

,,Žao mi je što ste imali neprilika“, reče on. Gazdarica mahne rukom. „Samo neka vam bude dobro. I vama, gospodine Steineru. Kamo ćete sada?“ Steiner odmahne neodređeno. „Kuda i svi pogranični štakori. Od grma do grma.“

Gazdarica je časak stajala neodlučno. Zatim odrešito korakne prema zidnom ormariću od orahovine, izrađenom u obliku srednjovjekovnog zamka. „Popijte još po jednu prije puta.“ – Ona izvadi bocu i tri čaše te natoči.

„Šljivovica?" upita Steiner.

Ona kimne i ponudi agenta.

Ovaj obriše brkove. „Mi, konačno, činimo samo svoju dužnost“, objasnio je.

„Naravno!“ Gazdarica mu ponovo napuni čašu. „Zašto ne pijete?“ upita Kerna.

„Ne mogu. Na tako prazan želudac ...“

„Ah, tako!“ Gazdarica ga ispitljivo pogleda. Njeno hladno, spužvasto lice postane odjednom toplije. „Bože moj, ta on još raste“, mrmljala je. „Franzi“, poviče ona. „Jedan sendvič!“

„Hvala, ne treba“, pocrvenje Kern. „Nisam gladan.“

Konobarica donese velik komad kruha sa šunkom. „Nemojte se ustručavati“, reče gazdarica. „Jedite.“

„Hoćeš li pola?“ upita Kern Steinera. „Previše mi je.“

„Ne brbljaj! Jedi!“ odvrati Steiner.

Kern pojede sendvič i popije čašu šljivovice. Zatim se oproste. Odvezli su se tramvajem. Kern najednom postade veoma umoran. Uspavljivalo ga je drndanje kola. Vidio je kao u snu kako prolaze kuće, tvornička dvorišta, ulice, vrtne restauracije s visokim orahovim stablima, livade, polja i blagi, plavi sumrak večernji. Bio je sit i kao opijen. Njegove misli postaše nejasne i izgubiše se u snovima – o bijeloj kući, okruženoj rascvjetanim kestenima, o izaslanicima u svečanim odijelima, koji ga obavještavaju da je postao počasni građanin, o diktatoru u uniformi, koji ga plačući i na koljenima moli za oproštenje.

Kad su stigli do carinarnice bio je već gotovo mrak. Agent ih preda stražarima i vrati se odmjerenim koracima kroz sumrak boje jorgovana.

„Još je prerano“, reče carinik koji je otpravljao automobile. „Najbolje će biti oko devet i po.“

Kern i Steiner sjednu na klupu pred vratima i promatrahu automobile. Nakon nekog vremena iziđe drugi carinik. On ih odvede putem desno od carinarnice. Prolazili su poljima koja su mirisala na zemlju i rosu, pokraj nekoliko kuća s osvijetljenim prozorima i malenog šumarka. Nakon nekog vremena činovnik zastane. „Pođite ovuda dalje, lijevom stranom, da bi vas grmlje sakrilo, sve dok ne stignete do Morave. Sada nije duboka. Lako ćete je pregaziti.“ Obojica pođoše. Bilo je veoma tiho. Nakon nekog vremena Kern se okrene. Crni lik agenta ocrtavao se na horizontu. Promatrao ih je. Oni pođoše dalje.

Na obali su se svukli. Smotali su odijela i prtljagu u svežnjeve. Voda bijaše močvarna i svjetlucala se smeđe i srebrno. Na nebu bijahu zvijezde i oblaci, a mjesec bi se samo pokatkad pojavio.

„Ja idem prvi“, reče Steiner. „Viši sam nego ti.“ Gazili su kroz rijeku. Kern osjeti kako voda raste uz njegovo tijelo, hladno i tajanstveno, kao da ga nikada više neće napustiti. Steiner je oprezno i polako tapkao pred njim. Nad glavom je držao ranac i odijelo. Njegova široka ramena bijahu bijela i obasjana mjesečinom. U sredini rijeke zastane i okrene se. Kern je stajao odmah iza njega. On se nasmije i kimne glavom.

Ispeli su se na susjednu obalu i na brzu ruku osušili maramicama. Zatim su se obukli i pošli dalje. Nakon nekog vremena Steiner stane. „Sada smo preko granice“, reče on. Njegove oči bijahu svijetle i gotovo staklene. On pogleda Kerna. „Da li drveće drukčije raste? Miriše li vjetar drukčije? Nisu li to iste zvijezde? Da li ljudi na drugi način umiru?“

„Ne“, reče Kern. „To ne. Ali ja se osjećam drugačije.“

Sjeli su ispod neke stare bukve, gdje bijahu dovoljno zaklonjeni. Pred njima se spuštala livada. U daljini su sjala svjetla nekog slovačkog sela. Steiner odveže ranac da potraži cigarete. Pri tom pogleda Kernov kovčeg. „Mislim da je ranac praktičniji nego kovčeg. Ne upada toliko u oči. Smatraju te neopasnom pticom selicom.“

„Ptice selice također pregledavaju“, odgovori Kern. „Pregledavaju sve što je nalik na siromaha. Auto bi bio najbolji.“

Zapalili su cigarete. „Za sat vremena vratit ću se“, reče Steiner. ,,A ti?“

„Pokušat ću da dođem do Praga. Policija je tamo bolja. Nije teško dobiti dozvolu boravka na nekoliko dana, a onda se treba snaći. Možda ću naći oca i on bi mi možda mogao pomoći. Čuo sam da je u Pragu.“

„Znaš li gdje stanuje?“

„Ne znam.“

„Koliko imaš novaca?“

„Dvanaest šilinga.“

Steiner pretraži džepove. „Evo ti još nešto k tome. Do Praga će biti dovoljno.“

Kern pogleda. „Uzmi samo“, reče Steiner. „Preostat će i za mene.“

On pruži nekoliko novčanica. Kern nije mogao vidjeti u sjeni drveća kolika im je vrijednost. Oklijevao je časak. Zatim uzme novac.

„Hvala“, reče.

Steiner ne odgovori. Pušio je. Kad bi povukao, cigareta bi se zažarila i osvijetlila njegovo zasjenjeno lice.

„Zbog čega ti zapravo putuješ?“ upita Kern oklijevajući. „Ti, konačno, nisi Židov.“

Steiner je šutio neko vrijeme. „Ne, nisam Židov“, reče napokon.

U grmlju iza njih nešto zašušti. Kern skoči. „Zec ili kunić“, reče Steiner. Onda se obrati Kernu. „Reći ću ti nešto, mali, da bi se utješio ako budeš očajan. Ti si vani, tvoj je otac vani i tvoja je majka vani. Ja sam vani – ali moja je žena u Njemačkoj, a ja o njoj ništa ne znam.“

Iza njih ponovo zašušti. Steiner ugasi cigaretu i nasloni se na stablo bukve. Počelo je piriti. Mjesec je visio nad horizontom. Mjesec jednako blijed i nemilosrdan kao i one posljednje noći.

Nakon bijega iz koncentracionog logora skrivao se Steiner sedmicu dana kod nekog prijatelja. Sjedio je u zaključanoj tavanskoj sobici, uvijek spreman da bježi preko krova kad bi začuo neki sumnjivi šum. Prijatelj mu je noću donosio kruh, konzerve i nekoliko boca vode. Slijedeću noć nekoliko knjiga. Steiner bi ih danju čitao uvijek ponovo, da se rastrese. Nije smio pušiti ni paliti svjetlo. Nuždu je morao vršiti u lonac, koji je pokrivao kartonom. Prijatelj bi ga noću odnio i ponovo donio. Morali su biti tako oprezni da su se bojali čak i šapatom razgovarati. Služavke, koje su spavale u blizini, mogle bi ih čuti i odati.

„Zna li Marija?“ upita Steiner prve noći.

„Ne zna. Kuća je još pod paskom.“

„Da joj se nije nešto dogodilo?“

Prijatelj zatrese glavom i ode.

Steiner je pitao uvijek isto. Svake noći. Četvrtu noć donese mu prijatelj vijest da ju je vidio. Ona sada zna gdje je on. Uspjelo mu je da joj to prišapne. Sutra će je ponovo vidjeti. Steiner je proveo slijedeći dan pišući pismo koje bi joj prijatelj trebao krišom doturiti u gužvi na tržnici. Navečer ga je razderao. Nije znao da li paze na njih. Iz istog razloga zamoli noću prijatelja da se više ne sastaje s njom. Ostao je još tri noći u sobici. Napokon dođe prijatelj i donese mu novac, putnu kartu i odijelo. Steiner skrati i oksidira kosu. Zatim obrije brkove. Prije podneva napusti kuću. Obukao je mehaničarski haljetak i nosio je kovčeg s alatom. Trebalo je da odmah napusti grad, ali on postade slab. Ženu nije vidio već dvije godine. Pođe na tržnicu. Došla je nakon sat vremena. Stao je drhtati. Prošla je pored njega, ali ga nije vidjela. Slijedio ju je. Kad je bio tik iza nje. reče: „Ne okreći se! Ja sam! Idi dalje! Idi dalje!“

Njena se ramena trgnu i ona zabaci glavu. Zatim pođe dalje. Izgledalo je kao da se sva pretvorila u sluh okrenut prema njemu.

„Jesu li ti učinili nešto?“ pitao je glas iza nje. Ona strese glavom.

„Da li paze na tebe?“

Ona kimne glavom.

„Sada?“

Oklijevala je. Zatim strese glavom.

„Ja ću sada otići. Pokušat ću da se probijem. Neću ti moći pisati. Bilo bi preopasno za tebe.“

Ona kimne.

„Moraš zatražiti rastavu.“

Žena zastane načas. Zatim pođe dalje.

„Treba da zatražiš rastavu. Već sutra. Moraš im reći da se želiš rastaviti zbog mojih političkih uvjerenja. Prije nisi znala za njih. Jesi li razumjela?“

Žena nije pomakla glavu. Hodala je dalje ukočena i uspravna.

„Moraš me razumjeti“, šaptao je Steiner. „To je samo zbog toga da bi ti bila sigurna! Poludio bih kad bi ti učinili nešto! Moraš zatražiti rastavu. Onda će te ostaviti na miru!“

Žena nije odgovorila.

„Ljubim te, Marijo“, reče Steiner tiho, stisnuvši zube. Oči su mu sjale od uzbuđenja. „Ljubim te. i neću otići ako mi to ne obećaš! Vratit ću se ako no obećaš! Da li me razumiješ?“

Izgledalo mu je kao da je prošla čitava vječnost. Napokon žena kimne.

„Obećaješ mi?“

Žena lagano potvrdi. Njena su se ramena srušila. „Ja ću sada zaokrenuti gore i doći ću ulicom desno. Ti idi lijevo i dođi mi u susret. Ne govori ništa i ne čini ništa. Želim samo da te vidim još jednom. Onda ću otići. Ne budeš li više ništa čula o meni znači da mi je uspjelo pobjeći.“

Žena kinine glavom i pođe brže.

Steiner zaokrene i pođe ulicom desno gore. Bila je omeđena mesarskim štandovima pred kojima su se pogađale žene s košarama. Meso je ljeskalo na suncu, krvavo i bijelo. Mirisalo je nepodnošljivo. Mesari su vikali. Odjednom sve potone. Udaranje sjekire po drvenom panju postade ugodno zveckanje kose. Sve se pretvorilo u polje, žitno polje, slobodu, breze, vjetar i ljubljeni korak i ljubljeno lice. Njihove su se oči srele i nisu se više razdvojile. U njima bijaše sve: i bol, i sreća, i ljubav, i rastanak, i pijanstvo života, puno, slatko i divlje, i odricanje, vrtoglavi krugovi tisuća blještavih noževa.

Oni su išli i stajali u isto vrijeme, oni su prošli i nisu to znali. Onda se vičući sruši praznina u Steinerove oči, i tek nakon nekog vremena mogao je ponovo razlikovati boje i kaleidoskop koji se besmislen odvijao pred njegovim očima, a nije prodirao u njih.

Spoticao se dalje, onda pođe brzo, koliko je mogao a da ne bude sumnjiv. Gurnuo je polovinu zaklane svinje sa stola pokrivenog voštanim platnom, čuo je viku mesara kao udaranje bubnja, zatim stane trčati, okrene iza ugla ulice štandova i zaustavi se.

Vidio ju je kako odlazi sa tržnice. Išla je veoma polagano. Na uglu se zaustavila i okrenula. Stajala je tako dugo vremena, uzdignuta lica i širom otvorenih očiju. Vjetar je kidao njenu haljinu i pritiskao je uz njeno tijelo. Steiner nije znao da li ga ona vidi. Nije se usudio da joj se još jednom pokaže; slutio je da bi ona možda potrčala natrag k njemu. Nakon nekog vremena digla je ruke i prislonila ih na svoja prsa. Podigla ih je prema njemu u bolno praznom, slijepom zagrljaju, otvorenih usta i zatvorenih očiju. Onda se polako okrenula i proguta je sjenoviti ponor ulice.

Tri dana kasnije prebacio se Steiner preko granice. Noć je bila svijetla i vjetrovita, a mjesec je blijedo sjao na nebu. Steiner bijaše tvrd čovjek, ali kud je prešao granicu, mokar od hladnog znoja, okrenuo se i viknuo u smjeru odakle je došao ime svoje žene.

On izvadi novu cigaretu. Kern mu zapali.

„Koliko ti je godina?“ upita Steiner.

„Dvadeset i jedna. Skoro su dvadeset i dvije.“

„Tako, dvadeset i dvije. Nije šala, baby, što?“

Kern strese glavom.

Steiner je neko vrijeme šutio. Onda reče: „Kad mi je bila dvadeset i jedna bio sam u ratu. U Flandriji. Također nije bila šala. Onda je ovdje stoput bolje. Razumiješ li?“

„Da.“ Kern se okrene. „Bolje nego biti mrtav. Sve ja to znam.“

„Onda znaš već mnogo. Prije rata malo je ljudi znalo tako nešto.“

„Prije rata – to je bilo prije stotinu godina.“

„Prije tisuću. Kad mi bijahu dvadeset i dvije ležao sam u bolnici. Tamo sam naučio nešto. Želiš li znati što?“

„Da.“

„Dobro.“ Steiner povuče dim cigarete. „Nije mi bilo ništa naročito. Prostrijeljeno meso, a i nije mnogo boljelo. Pored mene je ležao moj prijatelj. Ne bilo koji prijatelj. Moj prijatelj. Krhotina mu je razderala trbuh. Ležao je tu i vikao. Nikakav morfij, razumiješ li? I za oficire ga je bilo premalo. Drugog dana bio je tako promukao da je još samo uzdisao, preklinjao me da ga ubijem. Učinio bih to da sam znao kako. Trećeg dana u podne imali smo grahovu juhu. Gusta mirnodopska juha sa slaninom. Jeli smo. Bili smo strahovito gladni. I dok sam žderao kao gladna životinja, žderao s užitkom, zaboravivši na sve oko sebe, vidio sam preko ruba zdjele lice mog prijatelja, raspucane i rastrgane usne, vidio sam kako u mukama umire. Dva sata nakon toga bio je mrtav, a ja sam žderao i godilo mi je kao nikada u životu.“

Malo je zastao.

„Bili ste strašno gladni“, pokušavao je Kern da ga opravda.

„Ne, nije bilo to. Bilo je nešto drugo. Može netko kraj tebe crknuti, a ti pri tom ništa ne osjećaš. Sažaljenje? Dobro – ali bolove ipak ne osjećaš! Tvoj je trbuh čitav, to je ono. Pola metra do tebe za nekoga propada svijet u mukama i urlanju – a ti ne osjećaš ništa. To je bijeda svijeta! Zapamti to, baby. Zbog toga idemo tako polagano naprijed, a tako brzo natrag. Vjeruješ li?“

„Ne“, reče Kern.

Steiner se smješkao. „Jasno. Sjeti se toga koji put. Možda će ti pomoći.“

Ustao je. „Vratit ću se. Carinik ne vjeruje da ću sada doći. Pazio je prvih pola sata. Sutra ujutro opet će paziti. Ne ide mu u glavu da bih se u međuvremenu mogao vratiti. Carinička psihologija. Hvala bogu što je progonjeni ponekad pametniji od gonioca. Znaš li zašto?“

„Ne znam.“

„On više toga stavlja na kocku.“ Steiner udari Kerna po ramenu. „Zbog toga su Zidovi postali najlukaviji narod na svijetu. Opasnost oštri ćutila; to je osnovni zakon života.“

On pruži Kernu ruku. Bila je velika, suha i topla. „Budi dobro. Možda ćemo se jednom ponovo vidjeti. Uveče ću biti često u kavani Sperler. Tamo možeš pitati za mene.“

Kern kimne.

„Dakle, budi dobro. I ne zaboravi kartati. Rastrese te i ne moraš misliti. Visoki cilj ljudima bez domovine. Ne igraš loše tarok i jass. Kod pokera moraš više riskirati i više blefirati.“

„Dobro“, reče Kern. „Više ću blefirati, i hvala ti za sve.“

„Moraš se odviknuti da zahvaljuješ. Ne, nemoj se odviknuti. Bolje ćeš proći. Ne mislim na ljude. Radi se o tebi. Grijat će ti srce. I uvijek misli na jedno: sve je bolje nego rat."

„I bolje nego umrijeti.“

„Umrijeti? Ne znam. U svakom slučaju bolje nego umirati. Servus, baby.“

„Servus, Steiner.“

Kern je još neko vrijeme sjedio. Nebo je postalo jasno i sve bijaše mimo. Bez ljudi. Kern je sjedio .šuteći u sjeni bukve. Svijetlo blješteće zelenilo lišća nadulo se nad njim kao veliko jedro – kao da vjetar tjera zemlju kroz beskrajan plavi prostor – pokraj sigurnih svjetiljaka zvijezda i svijetle boje mjeseca.

Kern odluči da pokuša noću stići do Bratislave, a otuda u Prag. Grad je uvijek najsigurniji. On otvori kovčeg, izvadi čistu košulju i par čarapa da se presvuče. Kad bi nekog sreo, to bi moglo da bude važno i moglo bi ga sačuvati od zatvora. Kad je gol stajao na mjesečini, bilo mu je čudno pri duši. Izgledao je sam sebi kao izgubljeno dijete. Brzo uzme svježu košulju koja je ležala u travi pred njim i obuče je. Bila je to plava košulja, a to je bilo dobro, jer je dugo ostala čista. Na mjesečini je izgledala blijedosiva i ljubičasta. Odlučio je da bude hrabar.

III

Kern je stigao u Prag poslije podneva. Ostavio je kovčeg na kolodvoru i otišao odmah na policiju. Nije se htio prijaviti nego samo u miru razmisliti što da učini. Za to je zgrada policije najbolje mjesto. Sjeo je na klupu u hodniku. Njemu nasuprot bio je ured u kome se prijavljuju stranci. „Da li je još ovdje činovnik sa šiljatom bradom?“ upita čovjeka koji je kraj njega čekao.

„Ne znam. Taj koga poznajem ne nosi bradu.“

„Aha! Bit će da je premješten. Kakvi su sada ovdje?“

„Ide“, reče čovjek. „Dozvola boravka na nekoliko dana može se još kako-tako dobiti. Ali kasnije već ide teže. Odviše ih ima ovdje.“

Kern je razmišljao. Kad bi dobio dozvolu boravka na nekoliko dana. mogao bi pribaviti za prvi tjedan karte za jelo i spavanje od Komiteta za pomoć izbjeglicama. To je znao već otprije. Ako tu dozvolu ne bi mogao dobiti, u opasnosti je da bude uhapšen i prebačen natrag preko granice.

„Vi ste na redu“, reče čovjek kraj njega.

Kern ga pogleda. „Nećete li prije mene? Ja imam vremena.“

„Dobro“.

Čovjek ustane i uđe. Kern odluči da pričeka i da vidi što će se s njim dogoditi, da bi onda mogao sam odlučiti hoće li se javiti ili neće. Šetao je mimo hodnikom amo-tamo. Napokon čovjek izađe. Kern mu brzo priđe. „Kako je bilo?“ upita ga.

„Deset dana!“ Čovjek je sjajio od zadovoljstva. „Takva sreća! I bez pitanja. Mora da je dobre volje. Ili možda zbog toga što ih danas ne čeka mnogo. Prošli sam put dobio svega pet dana.“

Kern odluči. „Onda ću i ja pokušati.“

Činovnik nije imao bradu. Ipak se Kernu učini poznat. Možda je u međuvremenu obrijao bradu. Igrao se krhkim nožićem od sedefa i pogledao Kerna umornim, ribljim pogledom. „Emigrant?“

„Da.“

„Došli ste iz Njemačke?“

,.Da. Danas.“

„Imate li neke isprave?“

„Nemam.“

Činovnik kimne. Škljocnuo je nožićem i izvukao vadičep. Kern vidje da u sedefastom nožiću ima i turpija za nokte. Činovnik počne oprezno brusiti nokat na palcu.

Kern je čekao. Činilo mu se kao da je nokat umornog čovjeka pred njim najvažnija stvar na svijetu. Gotovo se nije usudio disati da ga ne bi smetao ili razljutio. Samo je krišom stiskao ruke iza leđa.

Nokat je napokon bio gotov. Činovnik ga je zadovoljno ogledavao i konačno pogledao gore. „Deset dana“, reče on. „Možete ostati ovdje deset dana. Onda morate otići.“

Napetost u Kernu naglo popusti. Mislio je da će pasti i disao je duboko. Onda se brzo pribere. Bio je naučio da iskoristi slučaj.

„Bio bih vam veoma zahvalan kad bih mogao dobiti četrnaest dana“, reče on.

„To ne ide. Zašto?“

„Čekam da za mnom pošalju dokumente. Zato treba da imam stalnu adresu. Htio bih onda u Austriju.“

Kern se bojao da će u posljednjem času pokvariti sve; ali više se nije moglo natrag. Lagao je glatko i brzo. On bi isto tako rado rekao istinu, ali je znao da mora lagati. Činovnik je. naprotiv, znao da tim lažima mora vjerovati – jer nije bilo moguće da ih provjeri. Tako se desilo da su obojica vjerovali da govore istinu.

Činovnik škljocne vadičepom. „Dobro“, reče onda. „Iznimno četrnaest dana. Ali poslije nema više produženja.“

Uzeo je cedulju i počeo pisati. Kern ga je gledao kao da to piše sam arhanđeo. Gotovo nije vjerovao da je sve tako dobro prošlo. Očekivao je do posljednjeg časa da će činovnik pogledati u kartoteku i ustanoviti da je već dva puta bio u Pragu. Iz opreza je dao drugo ime i krive podatke. Tako bi mogao tvrditi da je to bio njegov brat.

Ali činovnik je bio odviše umoran da to istražuje. Gurnuo je cedulju pred Kerna. „Evo! Da li još netko čeka napolju?“

„Ne, ne vjerujem. Barem prije nije bilo nikoga.“

„Dobro.“

Čovjek izvadi maramicu i stane s mnogo ljubavi čistiti korice svog sedefastog nožića. Gotovo ne primijeti da se Kern zahvalio i izišao tako brzo kao da bi mu netko mogao tu dozvolu još uvijek oduzeti.

Tek vani, pred ulazom, zastao je i pogledao oko sebe. Ti drago modro nebo, mislio je uzbuđen, ti slatko modro nebo! Vratio sam se i nisam uhapšen! Četrnaest dana ne treba da se bojim, punih četrnaest dana i četrnaest noći, čitavu vječnost! Bog neka blagoslovi čovjeka sa sedefastim nožićem! Neka uskoro nađe nožić koji na sebi ima još i sat i zlatne škarice.

Kraj njega, pred izlazom, stajao je policajac. Kern opipa dozvolu u džepu. Onda odlučno priđe k njemu. „Koliko je sati, naredniče?“ upita on.

Kern je imao sat. Ali bio je to tako neobičan doživljaj – ne bojati se policije.

„Sedam“, progunđa policajac.

„Hvala.“ Kern polako siđe niz stepenice. Najradije bi potrčao. Tek sada je vjerovao da je sve to zaista istina.

Velika čekaonica Komiteta za pomoć izbjeglicama bila je puna ljudi. Usprkos tome činila se čudnovato praznom. Ljudi su sjedili i stajali u polumraku kao sjene. Svatko je stoti put rekao i ispripovijedao sve što ga se ticalo. Sada je ostalo samo još jedno: čekati. Bila je to posljednja barijera prije očajanja.

Više od polovine prisutnih bijahu Židovi. Pokraj Kerna sjedio je neki blijedi čovjek kruškolike lubanje. koji je na koljenima držao kutiju za gusle. S druge strane čučao je neki starac s velikim ožiljkom preko izbočena čela. Nemirno je otvarao i zatvarao ruke. Jedan plavi mladić i tamna djevojka sjedili su pored njega čvrsto priljubljeni jedno uz drugo. Grčevito su se držali za ruke, kao da su se bojali da ih ne razdvoje ako bi njihova pažnja ma i načas popustila. Nisu se gledali, gledali su nekamo u prostor, u prošlost, i njihove oči bijahu prazne i bez osjećaja. Iza njih je sjedila neka žena koja je bezglasno plakala. Suze su joj tekle iz očiju preko obraza i brade na haljinu: nije se osvrtala na to i nije pokušavala da ih zadrži. Ruke su joj mlohavo ležale na krilu.

U toj šutljivoj žalosti i predanosti bezazleno se igralo neko dijete. Bila je to djevojčica svijetlih očiju i crnih uvojaka, otprilike šest godina stara. Hodala je naokolo živo i nestrpljivo.

Zaustavila se pred čovjekom kruškolike lubanje. Gledala ga je neko vrijeme, onda pokaže na kutiju koju je ovaj držao na koljenima. „Da li je unutra violina?“ zapitala je zvonkim i zapovijedajućim glasom.

Čovjek načas pogleda dijete kao da ga ne razumije. Onda kimne.

„Pokaži mi“, reče djevojčica.

„Zašto?“

„Htjela bih da vidim.“

Violinist je časak oklijevao, onda otvori kutiju i izvadi instrument. Bio je omotan ljubičastom svilenom maramom. Oprezno je odmatao. Dijete je dugo zurilo u violinu. Onda oprezno digne ruke i dodirne žice.

„Zar ne znaš svirati?“ upitala je.

Violinist ne odgovori.

„Sviraj nešto“, ponovila je djevojčica.

„Mirjam!“ zovne iz drugog kraja sobe žena koja je držala dojenče na krilu. „Mirjam, dođi ovamo!“

Djevojčica je nije slušala. Gledala je violinista.

„Znaš li svirati?“

„Znam.“

„Zašto onda ne sviraš?“

Violinist zbunjeno pogleda oko sebe. Njegova velika žuljevita ruka grčevito je stisnula vrat violine. Promatralo ga je nekoliko ljudi u blizini. Slušali su. Nije znao kamo da pogleda.

„Ovdje ne mogu svirati“, reče napokon.

„Zašto ne?“ upita djevojčica. „Sviraj ipak. Ovdje je dosadno.“

„Mirjam!“ pozove majka.

„Dijete ima pravo", reče starac s ožiljkom preko ćela, koji je sjedio kraj violinista. „Svirajte ipak. Možda će nas to malo rastresti.“

Violinist oklijevaše još jedan čas. Zatim uzme iz kutije gudalo, napne ga i nasloni violinu na rame. Prvi je zvuk jasno lebdio prostorijom.

Kernu se učini kao da ga se nešto dotaklo. Kao da je neka ruka u njemu pomakla nešto. Htio se braniti, ali nije mogao. Njegova koža bila je protiv toga. Odjednom se stisla i zadrhtala od zime. Onda se rastvorila i postala sama toplina.

Vrata ureda su se otvorila. Pojavila se tajnikova glava. Ušao je i ostavio iza sebe otvorena vrata. Bila su osvijetljena. U uredu je već gorjelo svjetlo. Pred vratima se tamno ocrtavao mali. kržljavi lik tajnika. Izgledalo je kao da namjerava nešto reći, ali onda nakrivi glavu i stane slušati. Vrata su se zatvorila polako i bezglasno, kao da ih je dotakla neka nevidljiva ruka.

Čula se samo još violina. Ispunila je težak i mrtav zrak prostorije i činilo se kao da je sve promijenila – kao da je stopila nijeme samoće tih mnogih malih egzistencija, zgurenih u sjeni zidova, i skupila ih u veliku zajedničku čežnju i tužaljku.

Kern rukama obuhvati koljena. Spustio je glavu i prepustio se rijeci koja je tekla preko njega. Osjećao je da ga nosi nekamo – njemu samome i nečem veoma stranom. Mala crnokosa djevojčica čučala je na podu pored svirača i gledala ga tiho i nepomično.

Violina zašuti. Kern je nešto malo umio svirati na glasovir i znao je toliko o glazbi da je mogao prosuditi koliko je čovjek krasno svirao.

„Schumann?“ upitao je starac kraj violinista.

Ovaj kimne.

„Sviraj dalje“, reče djevojčica. „Sviraj nešto smiješno. Žalosno je ovdje.“

„Mirjam!“ zovnula je tiho majka.

„Dobi'o“, reče violinist.

Onda ponovo prisloni gudalo.

Kern pogleda oko sebe. Vidio je pognute šije i blijeda svijetleća lica nagnuta natrag, vidio je bol, očaj, blago preobraženje, koje je za nekoliko časaka raširila preko njih melodija violine. – Vidio je i misao na mnoge slične prostorije koje je već poznavao. ispunjene prognanima kojih jedina krivnja bijaše to što su rođeni i što žive. To i muzika postojalo je u isto vrijeme. Izgledalo je neshvatljivo. Bila je to neizmjerna utjeha i strašna poruga. Kern je vidio da glava violinista leži na violini kao na ramenu ljubavnice. Neću da propadnem, mislio je, dok je sumrak u velikoj prostoriji postajao sve dublji, neću da propadnem, život je surov i sladak, melodija, jedan zov, krik iznad dalekih šuma, iznad neznanih horizonata. u nepoznatim noćima, neću da propadnem!

Tek nakon nekog vremena primijeti da je nastala tišina. „Što je to bilo?“ upita djevojčica.

„Njemački plesovi od Franza Schuberta“, reče promuklo violinist.

Starac kraj njega se nasmije. „Njemački plesovi!" Prešao je rukom preko ožiljka na čelu. „Njemački plesovi“, ponovi onda.

Tajnik s vrata upali svjetlo. .Slijedeći“, reče on.

Kern je dobio uputnicu za spavanje u hotelu Bristol i deset karata za jelo u menzi na Vaclavovu trgu. Sada, kad je imao karte, osjeti da je veoma gladan. Gotovo je trčao ulicama bojeći se da ne zakasni.

Nije se prevario. Sva mjesta u menzi bijahu već zaposjednuta i on je morao čekati. Među onima koji su jeli primijeti svoga negdašnjeg profesora sa sveučilišta. Htio mu je prići i pozdraviti ga, ali se predomisli. Znao je da mnogi emigranti ne žele da ih se podsjeća na njihov prijašnji život.

Poslije nekog vremena vidio je violinista koji je upravo došao i stajao neodlučno. Mahnuo mu je nikom. Violinist ga začuđeno pogleda i polako priđe. Kern se zbuni. Kad ga je ponovo vidio, učini mu se kao da ga već odavna poznaje, ali mu padne na pamet da još uopće nisu razgovarali.

„Oprostite“, reče on. „Čuo sam malo prije kako svirate i pomislio sam da se možda nećete moći ovdje snaći.“

„Pa i ne mogu. A vi?“

„Ja mogu. Bio sam već dvaput ovdje. Vi niste dugo vremena vani?“

„Četrnaest dana. Stigao sam ovamo danas.“

Kern vidje da je profesor ustao, a i još jedan čovjek kraj njega. „Ovdje su slobodna dva mjesta“, reče brzo. „Dođite!“

Progurali su se između stolova. Profesor im je dolazio u susret uskim prolazom. Pogledao je Kerna kolebajući se i zastao. „Čini se da vas poznajem.“

„Bio sam jedan od vaših učenika“, reče Kern.

.,Ah tako, da...“ Profesor kimne. „Recite mi, poznajete li možda ljude koji bi trebali usisače prašine? Deset posto rabata i na otplatu? Ili radio-aparat s ugrađenim gramofonom?“

Kern se u prvi čas iznenadi. Profesor bijaše nekada autoritet na području istraživanja raka. „Ne, na žalost ne znam“, reče žalosno. Znao je što to znači prodavati usisače i gramofone.

„Mogao sam to i misliti.“ Profesor ga odsutno pogleda. „Oprostite, molim“, reče onda kao da govori nekom drugome, i pođe dalje.

Imali su ječmenu juhu s govedinom. Kern je pojeo brzo. Kad je podigao glavu, violinist je sjedio ruku položenih na stol. Pred njim bijaše tanjur još nedirnut.

„Zar nećete jesti?“ upita Kern iznenađeno.

„Ne mogu.“

„Jeste li bolesni?“ Violinistova lubanja izgledala je veoma žuta i bezbojna pod vapnenim svijetlom žarulje koja nije imala zasjenka.

„Nisam.“

„Trebali biste jesti“, reče Kern.

Violinist nije odgovorio. Zapalio je cigaretu i brzo pušio. Zatim odgurne tanjur. „Tako se ne može živjeti!“ reče napokon.

Kern ga pogleda. „Nemate pasoša?“ upita on.

„Imam. Ali...“ Violinist nervozno zgužva cigaretu. „Tako se ipak ne može živjeti. Tako – bez svega! Bez tla pod nogama!“

„Bože moj!“ reče Kern. „Vi imate pasoš i violinu ...“

Violinist pogleda. „To ništa ne mijenja“, odgovorio je razdraženo. „Zar ne razumijete?“

„O, da.“

Kern bijaše neizmjerno razočaran. Mislio je da onaj koji znade tako svirati mora biti nešto naročito. Netko od koga bi trebalo učiti. A sada vidje ovdje ogorčena čovjeka koji mu se pričini kao tvrdoglavo dijete, iako bijaše petnaest godina stariji od njega. Prvi stupanj emigracije, mislio je. Već će se umiriti.

„Zaista nećete pojesti vašu juhu?“ upitao je.

„Neću.“

„Dajte je onda meni. Ja sam još gladan.“

Violinist gume tanjur prema njemu. Kern polako pojede. Svaka puna kašika bila je snaga kojom će se oduprijeti bijedi, i on nije htio ništa od toga izgubiti. Onda ustane. „Hvala vam za juhu. Više bih volio da ste je sami pojeli.“

Violinist ga pogleda. Lice mu bijaše razrovano borama. „Vi to valjda još ne razumijete“, reče otklanjajući.

„To je lakše razumjeti nego što vi mislite“, odvrati Kern. „Nesretni ste. To je sve.“

„To je sve?“

„U početku mislimo da je to nešto naročito. Kasnije, kad budete dulje vremena vani, vidjet ćete da je nesreća nešto najobičnije što postoji.“

Izišao je. Začudi se kad vidje profesora na drugoj strani kako šeće amo-tamo. Imao je isto karakteristično držanje, ruke na leđima, tijelo nešto nagnuto naprijed, koje je imao kada bi pred katedrom šetao gore-dolje, da bi objasnio neko novo, zamršeno otkriće na području istraživanja raka. Samo što je sada vjerojatno mislio na usisače i gramofone.

Kern je oklijevao jednu sekundu. On nikada ne bi oslovio profesora. Ali sada, nakon što je vidio violinista, pođe prijeko, k njemu.

„Gospodine profesore“, rekao je, „oprostite što vam prilazim. Nikada ne bih mislio da ću vas savjetovati. Ali sada bih to želio učiniti.“

Profesor zastane. „Rado“, odgovori rastreseno. „Veoma rado. Zahvalan sam za svaki savjet. Kako bijaše vaše ime?“

„Kern. Ludwig Kern.“

„Zahvalan sam na svakom savjetu, gospodine Kern. Zaista sasvim izvanredno zahvalan.“

„To gotovo da i nije savjet. Samo nešto iskustva. Vi pokušavate da prodajete usisače i gramofone. Ostavite to. To je gubitak vremena. Stotine emigranata pokušavaju ovdje to isto. To je besmisleno kao i pokušati sklapati poslove sa životnim osiguranjima.“

„Baš to sam htio uskoro pokušati“, živo ga prekine profesor. „Netko mi je rekao da je to lako i da se na tome može zaraditi.“

„Ponudio vam je proviziju za svaki posao, zar ne?“

„Da, naravno, dobru proviziju.“

,,A inače ništa? Nikakve troškove i ništa stalno?"

„Ne, to ne.“

„To vam i ja mogu ponuditi. To ništa ne znači. Gospodine profesore, jeste li već prodali koji usisač? Ili neki gramofon?“

Profesor pogleda bespomoćno. „Nisam“, reče čudno postiđen. „Ali nadam se u najskorije vrijeme...“

„Ostavite to“, odvrati Kern. „Evo što vam savjetujem. Kupite šaku vezica za cipele. Ili nekoliko kutija paste. Ili nekoliko paketa pribadača. Male stvari koje svatko treba. Trgujte s time. Na tome nećete mnogo zaraditi, ali ćete od vremena do vremena prodati nešto. I time trguju stotine emigranata, ali je lakše prodati pribadaču nego usisač prašine.“

Profesor ga zamišljeno pogleda. „Na to još uopće nisam mislio.“

Kern se zbunjeno nasmije. „To vjerujem, ali razmislite o tome. Bolje je. Ja to znam. I ja sam prije htio prodavati usisače.“

„Možda imate pravo.“ Profesor mu pruži ruku. „Hvala vam. Veoma ste ljubazni...“ Glas mu odjednom postade čudnovato tih i gotovo ponizan, kao u đaka koji nešto nije dobro naučio.

Kern se ugrize za usne. „Bio sam na svakom vašem predavanju ..reče on.

„Da, da ...“ profesor učini neku neodređenu kretnju. „Hvala vam, gospodine – gospodine ..

„Kern. Ali to nije važno.“

„Ipak, važno je, gospodine Kern. Oprostite molim. Nešto sam zaboravljiv u posljednje vrijeme. I mnogo vam hvala. Mislim da ću pokušati, gospodine Kern.“

Hotel Bristol bijaše mali, ruševni ormar koji je unajmio Komitet za pomoć izbjeglicama. Kern je dobio krevet u sobi u kojoj su stanovala još dva bjegunca. Poslije večere postao je veoma umoran i odmah je otišao spavati. Druga dvojica još nisu bila ovdje i nije ih čuo kad su došli.

Probudio se usred noći. Čuo je krikove i odmah je skočio. Ne rominjajući uhvati svoj kovčeg i odjeću i potrči kroz vrata hodnikom.

Napolju bijaše posve tiho. Kod stepenica zastane. Odložio je kovčeg i prisluškivao – onda je šakama prešao preko lica. Gdje je to on? Što se dogodilo? Gdje je policija?

Polako se prisjećao. Pogleda po sebi i olakšano se nasmije. Bio je u Pragu, u hotelu Bristol, i imao dozvolu boravka na četrnaest dana. Nije bilo razloga da se tako uplaši. Sigurno je nešto sanjao. Okrene se. To se više ne smije dogoditi, mislio je. Samo još treba da postanem nervozan. Onda je sve svršeno.

Otvorio je vrata i tapkao u mraku za svojim krevetom. Tiho odloži kovčeg i objesi svoje stvari preko željezne šipke na krevetu. Zatim stane pipajući tražiti pokrivač. Najednom osjeti, upravo kad je htio leći, pod rukom nešto meko, toplo, što je disalo, i skoči poput strijele uvis.

„Tko je ovdje?“ upita jedan sneni djevojački glas.

Kern zadrži dah. Zamijenio je sobe.

„Da li je netko ovdje?“ upitao je glas ponovo.

Kern je stajao miran poput štapa. Osjećao je kako mu izbija znoj.

Nakon nekog vremena čuo je uzdah i onda se netko okrenuo. Čekao je još nekoliko minuta. Sve bijaše mimo. U tami se čulo još samo duboko disanje. On nečujno uzme svoje stvari i oprezno se iskrade iz sobe.

Na hodniku je sada stajao neki čovjek u košulji. Stajao je pred vratima sobe u kojoj je stanovao Kera i kroz naočari zurio u njega. Promatrao ga je kako sa svojim stvarima izlazi iz susjedne sobe. Kern je bio odviše zbunjen da bi nešto objasnio. Prošao je bez riječi kroz otvorena vrata, pokraj čovjeka koji se nije ni pomakao, odložio svoje stvari i legao u krevet. Prije toga je oprezno prešao rukama preko pokrivača. Nitko nije ležao pod njim. Drugi čovjek stajao je još neko vrijeme u okviru vrata. Njegove naočari blistahu na slabom svjetlu hodnika. Onda uđe i zatvori vrata, koja suho tresnuše.

U istom času ponovo započe vikanje. Kern je sada razumio. „Nemojte tući! Nemojte tući! Za volju Krista, nemojte tući! Molim, molim! Oh ... “

Vikanje se pretvorilo u užasnuto grgljanje, a onda je zamrlo. Kern se uspravi. „Šta je to?“ zapita u tamu.

Prekidač kvrcne i svjetlo se upali. Čovjek s naočarima ustane i pođe trećem krevetu. Tamo je ležao i drhtao znojem obliven čovjek suludih očiju. Drugi uzme čašu, napuni je vodom i prinese je njegovim ustima. „Popijte to. Sanjali ste. Vi ste sada sigurni. Vi ste u sigurnosti.“

Čovjek je pohlepno pio. Adamova jabučica na njegovu tankom vratu dizala se i spuštala. Onda je iscrpen legao natrag i duboko dišući zatvorio oči.

„Što je to?“ upita Kern ponovo.

Čovjek s naočarima priđe njegovu krevetu. „Šta je to? Jedan koji sanja. Glasno sanja. Prije nekoliko tjedana otpušten je iz koncentracionog logora. Živci, razumijete li?“

„Da“, reče Kern.

„Stanujete li ovdje?“ upita čovjek s naočarima.

Kern kimne. „I ja sam, čini se, nešto nervozan. Ranije, kada je vikao, istrčao sam. Mislio sam da je u kući policija. Poslije sam zamijenio sobe.“

„Ah, tako ...“

„Oprostite, molim“, reče treći čovjek. „Sada ću ostati budan. Oprostite.“

„Ah, glupost!“ Onaj s naočarima vratio se svome krevetu. „To malo snova uopće nas ne smeta. Zar ne, mladiću?“

„Uopće ne“, ponovi Kern.

Prekidač kvrcne i ponovo postade tamno. Kern se ispružio. Dugo nije mogao zaspati. Čudno je bilo to, malo prije, u susjednoj sobi. Mekane grudi pod tankim platnom. Osjećao je to još uvijek – kao da je njegova ruka time postala drugačija.

Kasnije je čuo kako je ustao čovjek koji je vikao, i sjeo kraj prozora. Njegova se sagnuta glava tamno ocrtavala u sivom osvitu jutra – kao mrki spomenik roba. Kern ga je neko vrijeme promatrao. Onda ga svlada san.

Josef Steiner se lako prebacio natrag preko granice. Poznavao ju je dobro i, kao stari vojnik, bijaše navikao na hodanje u patroli. Bio je komandir čete i još je 1915. godine dobio željezni križ zato što je s jedne patrole doveo zarobljenika.

Nakon sat vremena bio je izvan opasnosti. Sjeo je na tramvaj za Beč. U kolima nije bilo mnogo ljudi. Kondukter ga pogleda.

„Već natrag?“

„Kartu do Beča, običnu“, dobaci Steiner.

„Išlo je brzo“, reče kondukter.

Steiner pogleda.

„Poznajem ja to“, nastavi kondukter. „Svaki dan dolazi nekoliko takvih transporta. Agente je lako zapamtiti. Muka je to. U tim ste se kolima vozili napolje, toga se valjda više i ne sjećate?“

„Ne razumijem o čemu govorite.“

Kondukter se smijao. „Znate vi to. Stanite na stražnju platformu. Ako dođe kontrolor, iskočite. Vjerojatno neće nijedan, doći u ovo vrijeme. Tako ćete uštedjeti kartu.“

„U redu!“

Steiner ustane i pođe natrag. Osjećao je vjetar i vidio kako prolaze svjetla malih vinorodnih sela. Disao je duboko i uživao najveće pijanstvo što postoji: pijanstvo slobode. Osjećao je krv u svojim žilama i toplu snagu svojih mišića. Živio je. Nije bio uhvaćen, živio je, uspjelo mu je da pobjegne.

„Uzmi jednu cigaretu, brate“, reče kondukteru, koji je prišao k njemu.

„Hvala. Ali sada ne smijem pušiti. Služba.“

„Mogu li ja zapaliti?“

„Da.“ Kondukter se dobroćudno smijao. ,,U tome imaš prednost.“

„Da“, reče Steiner i povuče mirisni dim u pluća. ,,U tome imam prednost.“

Otišao je u pension gdje ga je bila uhvatila policija. Gazdarica je još sjedila u uredu. Trgla se kad je ugledala Steinera.

„Ne možete ovdje stanovati“, rekla je brzo. „Ipak.“ Steiner odloži svoj ranac.

„Nemoguće je, gospodine Steineru! Policija se može svaki čas vratiti. Zatvorit će mi pension!“

„Lujzice“, reče Steiner mimo. „Najbolje skrovivište u ratu bila je svježa rupa od granate. Gotovo nikad se nije dogodilo da bi odmah nakon toga ponovo u nju pucali. Zato je sada vaša daščara jedna od najsigurnijih u Beču!“

Gazdarica se očajno uhvati za svoju plavu kosu. „Vi ste moja propast!“ objasni patetično.

„Kako lijepo! To sam već odavna želio biti! Nečija propast! Vi ste romantična priroda, Lujzice!“ Steiner se ogleda. „Ima li još malo kave? I rakije?“

„Kave? I rakije?“

„Da, Lujzice! Znao sam da ćete me razumjeti. Tako zgodna žena. Da li je šljivovica još u zidnom ormaru?“

Gazdarica ga bespomoćno pogleda. „Da, naravno“, reče onda.

„To je ono pravo.“

Steiner izvadi bocu i dvije čaše. „Hoćete li i vi jednu?“

„Ja?“

„Da, vi! Tko drugi?“

„Neću.“

„Uzmite ipak, Lujzice! Učinite mi tu uslugu. Kukavno je piti sam.“

„Evo ...“ On napuni čašu i ponudi je.

Gazdarica je oklijevala. Onda uze čašu. „Dobro, u redu! Ali vi nećete ovdje stanovati, zar ne?“

„Samo nekoliko dana“, umirivao je Steiner. „Ne dulje od nekoliko dana. Vi mi nosite sreću. Imam neke poslove.“ Smijao se. ,,A sada kavu, Lujzice!“

„Kavu? Ovdje nema kave.“

„Ima, dijete. Tamo prijeko. Kladim se da je dobra.“

Gazdarica se ljutilo nasmije. „I vi ste mi jedan! Uostalom, ne zovem se Lujza. Zovem se Tereza.“

„Tereza je poput sna!“

Gazdarica mu donese kavu. „Ovdje su još stvari od starog Seligmanna“, reče i pokaže kovčeg. „Šta da učinim s njima?“

„Je li to onaj Židov sijede brade?“

Gazdarica kimne. „Mrtav je, to sam čula. Ništa više.“

„To je jednom čovjeku sasvim dovoljno. Znate li gdje su njegova djeca?“

„Odakle da znam? Ne mogu se još i za to brinuti!“

„To je istina.“ Steiner privuče kovčeg i otvori ga. Ispadne mnogo klobuka raznobojnog konca. Ispod toga je ležao pažljivo umotan zavežljaj opasača. Zatim odijelo, par cipela, jedna hebrejska knjiga, nešto rublja, nekoliko kartona s rožnatim gumbima, kožna kesica s nekoliko šilinga, dva molitvena remena i bijeli molitveni kaput umotan u svileni papir.

„Nije mnogo za čitav jedan život, zar ne, Terezo?“ reče Steiner.

„Mnogi imaju još manje.“

„Također tačno.“ Steiner pogleda hebrejsku knjigu i nađe cedulju između nutarnjih stranaca omota. Izvuče je oprezno. Na njoj bijaše tintom napisana adresa. „Aha! Ovdje ću se raspitati.“ Steiner ustane. „Hvala vam za kavu i šljivovicu, Tenezo. Danas ću doći kasno. Najbolje će biti da me smjestite prizemno, na dvorišnu stranu. Otuda mogu najbrže napolje.“

Gazdarica htjede nešto reći, ali Steiner digne ruku. „Ne, ne, Terezo! Ako vrata ne budu otvorena, doći ću s cijelom bečkom policijom. Ali siguran sam da će biti otvorena! Zapovijed božja nalaže da beskućnike treba primiti na konak. Za to se dobiva hiljadu godina najveće sreće na nebu. Ranac ću sada ostaviti ovdje.“

Otišao je. Znao je da je besmisleno nastaviti razgovor i poznavao je čudnovatu i uvjerljivu moć kojom ostavljene stvari djeluju na malograđane. Njegov ranac bit će bolji konačar nego svi ostali pokušaji da je nagovori. Njegova nijema prisutnost slomit će i posljednji gazdaričin otpor.

Steiner otiđe u kavanu Sperler. Htio je da pronađe Rusa Černikova. Dok su još bili u zatvoru, dogovorili su se da će se tamo sastati iza ponoći, prvog ili drugog dana nakon što otpuste Steinera. Rusi su kao izbjeglice imali petnaest godina dulju praksu od Njemaca. Černikov je obećao da će ispitati mogu li se u Beču kupiti krivotvoreni dokumenti.

Steiner sjedne za jedan stol. Htio je da naruči neko piće, ali se nijedan konobar nije brinuo za njega. Nije bilo uobičajeno da se nešto mora naručiti; većina za to nije imala novaca.

Lokal bijaše tipična emigrantska burza i prepun ljudi. Mnogi su sjedili na klupama i stolicama i spavali, drugi su ležali na podu naslonjeni leđima na zid. Iskoristili su vrijeme da spavaju besplatno, dok se kavana ne zatvori. Od pet ujutro do podneva šetali su i čekali da se kavana ponovo otvori. Bijahu to uglavnom intelektualci. Oni su se najteže snalazili.

Jedan čovjek u kariranom odijelu s licem kao pun mjesec sjedne pokraj Steinera. Promatrao ga je neko vrijeme lukavim, crnim očima. „Imate li šta za prodaju?“ upita onda. „Nakit? Antikni? Plaćam u gotovu.“

Steiner strese glavom.

„Odijela? Rublje? Cipele?“ Čovjek ga je uporno gledao. „Ili burmu?“

„Gubi se, ti lešinaru", zareža Steiner. Mrzio je te trgovce koji žele za nekoliko groša oduzeti bespomoćnim emigrantima i ono malo preostalih stvari.

„Halo, jedan konjak!“ vikne za konobarom koji je upravo projurio kraj njega.

Konobar ga sumnjičavo pogleda i priđe.

„Rekli ste odvjetnik? Danas su dvojica ovdje. Prijeko, u kutu, pravnik Silber s berlinskog općinskog suda; savjet stoji jedan šiling. Za okruglim stolom kraj vrata Epstein, savjetnik zemaljskog suda iz Münchena; pedeset groša konsultacija. Među nama: Silber je bolji.“

„Neću odvjetnika, hoću konjak“, reče Steiner. Konobar stavi ruku na uho. „Jesam li dobro razumio? Jedan konjak?“

„Da. Piće što postaje bolje kad čaše nisu premalene.“

„Molim lijepo. Oprostite, slabo čujem. I nisam više navikao na to. Ovdje traže uglavnom samo kavu.“

„Dobro, onda donesite konjak u šoljici od kave.“ Konobar donese konjak i stane kraj stola.

„Što se dogodilo?“ upita Steiner. „Želite li me gledati kako pijem?“

„Treba platiti unaprijed. Ovdje ne ide drugačije. Inače bismo propali.“

„Ah tako, imate pravo.“

Steiner plati. „To je previše“, reče konobar. „Ostatak je napojnica.“

„Napojnica?“ Konobar s užitkom izgovori tu riječ. „Bože moj“, reče ganuto. „To je prva nakon nekoliko godina. Mnogo vam hvala, gospodine! Sada se ponovo osjećam kao čovjek!“

Nekoliko minuta kasnije pojavio se Rus. Odmah je primijetio Steinera i sjeo k njemu.

„Mislio sam već, Černikove, da više niste u Beču.“ Rus se nasmije. „Kod nas su nemoguće stvari uvijek moguće. Doznao sam sve što ste htjeli znati.“ Steiner popije svoj konjak. „Mogu li se nabaviti dokumenti?“

„Mogu. I to vrlo dobri. Već odavno nisam vidio tako dobre falsifikate.“

„Moram napolje!“ reče Steiner. „Moram imati dokumente! Milije mi je da dođem u zatvor zbog krivotvorenog pasoša, nego te svakodnevne brige i hapšenja. Šta ste vidjeli?“

„Bio sam u Helebardi. Ti se ljudi sada tamo sastaju. To su oni isti kao i prije sedam godina. i

Povjerljivi na svoj način. Najjeftiniji dokument stoji ipak četiri stotine šilinga.“

„Što se za to može dobiti?“

„Pasoš mrtvog Austrijanca. Vrijedi godinu dana.“

„Jednu godinu? A poslije?"

Černikov pogleda Steinera. „U inozemstvu bi se možda mogao produžiti. Ili bi neka vješta ruka mogla promijeniti datum.“

Steiner kimne.

„Postoje još dva pasoša umrlih njemačkih izbjeglica. Ali svaki stoji osam stotina šilinga. Sasvim krivotvoreni stoje najmanje hiljadu i pet stotina. Takvoga vam ne bih preporučio.“

Cernikov otrese svoju cigaretu. „Zasada se ne možete nadati nikakvoj pomoći od Lige Naroda. Pogotovu ne kao ilegalac koji je doputovao bez pasoša. Mrtav je Nansen, koji nam je pribavio pasoše.“

„Četiri stotine šilinga", reče Steiner. „Ja imam dvadeset i pet.“

„Možda bi se moglo sniziti na tristo pedeset.“

„Prema mojih dvadeset i pet to je isto. Nastojat ću da dođem do novca. Gdje je Helebarda?“

Rus izvuče iz džepa neku cedulju. „Ovdje je adresa i ime konobara koji posreduje. On će pozvati ljude kad ga obavijestite. Za to dobiva pet šilinga.“ ,,U redu. Snaći ću se nekako!“ Steiner brižljivo spremi cedulju. „Hvala vam mnogo što ste se trudili, Černikove!“

„Ali, molim vas!“ Rus otkloni rukom. „Treba pomoći kad je to moguće. Svakog dana mogli biste i sami doći u isti položaj.“

„Da.“ Steiner ustane. „Jednom ću vas ovdje ponovo potražiti da vas obavijestim o svemu.“

„Dobro. U ovo sam vrijeme često ovdje. Igram šah s južnoameričkim majstorom. To je onaj čovjek prijeko, s uvojcima. Nikad ne bih pomislio da ću imati sreću da igram s čovjekom koji je u normalnim prilikama bio takav autoritet.“ Černikov se smješkao. „Šah je moja strast...“

Steiner ga pozdravi kimnuvši glavom. Onda prijeđe preko nekoliko zaspalih mladića koji su otvorenih usta ležali kraj zida, i pođe k vratima. Kod stola savjetnika zemaljskog suda Epsteina sjedila je neka podbuhla Židovka. Sklopila je ruke i zurila u Epsteina, koji je zanosno docirao, kao u nepouzdanog boga. Na stolu pred njom ležalo je pedeset groša. Epsteinova dlakava lijeva ruka ležala je pokraj njih kao veliki pauk što vreba.

Napolju Steiner duboko udahne. Blagi noćni zrak pričini mu se poput vina nakon mrtvog dima i sive bijede kavane. Moram odavde, mislio je, moram odavde po svaku cijenu. Pogleda na sat. Bilo je već kasno. Ipak odluči da potraži varalicu na kartama.

Mali bar koji mu je varalica označio kao svoj stalan lokal bijaše gotovo prazan. Samo dvije napirlitane djevojke čučale su na visokim stolicama, kao papagaji na niklenoj šipci.

„Da li je Fred bio ovdje?“ upita Steiner miksera.

„Fred?“ Mikser ga oštro pogleda. „Što želite od Freda?“

„Da izmolim jedan očenaš s njim, brate. Šta drugo?“

Mikser razmišljaše neko vrijeme. „Otišao je prije jedan sat“, reče onda.

„Hoće li se vratiti?“

„Nemam pojma.“

„Dobro, onda ću pričekati. Dajte mi jednu votku.“

Steiner je čekao otprilike sat vremena. Razmišljao je o tome što bi sve mogao pretvoriti u novac. Nije sakupio više od sedamdeset šilinga.

Djevojke su ga samo površno pogledale. Sjedile su još neko vrijeme i odmah naduto izišle. Mikser uzme čašu za kocke i počne kockati.

„Da okrenemo jednu?“ upita Steiner.

„Uvijek."

Kockali su. Steiner je dobivao. Igrali su dalje. Steiner okrenu dvaput za redom po četiri asa. „Čini mi se da imam sreće s asovima“, reče on.

„Zaista imate sreće“, odvrati mikser. „U kom ste znaku rođeni?“

„Ne znam.“

„Bit će da ste lav. Barem vam sunce stoji u znaku lava. Nešto se razumijem u to. Posljednja runda, ne? Fred sigurno više neće doći. Nikad nije dolazio u ovo vrijeme. Potreban mu je san i mirne ruke.“

Bacili su kocke, i Steiner ponovo dobije. „Vidite“, reče mikser zadovoljno i gume pred njega pet šilinga. „Vi ste sigurno lav. S jakim Neptunom, mislim. U kom ste mjesecu rođeni?“

„Kolovoz.“

„Onda ste tipičan lav. Izvanredne šanse ove godine!“

„Za to bih natovario na sebe čitavu prašumu lavova.“ Steiner ispije čašu. „Hoćete li reći Fredu da sam bio ovdje? Recite mu da ga je tražio Steiner. Sutra ću doći ponovo.“

,,U redu.“

Steiner se vratio u pension. Put je bio dug i ulice bijahu prazne. Nebo je visilo puno zvijezda i preko zidova je na mahove dolazio težak miris rascvjetanog jorgovana. Bože moj, Marijo, mislio je, to ne može vječno trajati...

IV

Kern je ušao u neku drogeriju u blizini Vaclavova trga. Pronašao je u izlogu nekoliko boca toaletne vode na kojima bijahu naljepnice očeva laboratorija.

„Farr-toaletna voda!“ Kern je u ruci okretao bocu koju je drogerist skinuo s police.

„Odakle vam to?“

Drogerist slegne ramenima. „Ne sjećam se više. Dolazi iz Njemačke. Imamo ih već odavno. Želite li kupiti bocu?“

„Ne samo ovu jednu. Šest...“

„Šest?“

„Da, zasad šest. Kasnije više. Trgujem time. Naravno, morate mi dati rabat.“

Drogerist pogleda Kerna. „Emigrant?“ upita on.

Kern stavi bocu na pult. „Znate“, reče ljutito, „to mi je pitanje već dosadilo kad ga postavljaju civili. Osobito kad imam u džepu dozvolu boravka. Radije mi recite koliko ću postotaka dobiti?“

„Deset.“

„To je smiješno. Kako s time mogu nešto zaraditi?“

„Možete ih dobiti i s dvadeset posto“, reče vlasnik trgovine, koji je upravo prišao. „Ako uzmete deset boca čak i trideset posto. Bit ćemo sretni ako se oslobodimo te starudije."

„Starudije?“ Kern uvrijeđeno pogleda čovjeka. „To je izvanredna toaletna voda. Znate li to?“

Vlasnik trgovine ravnodušno turne prst u uho. „Može biti. Onda ćete se sigurno zadovoljiti i s dvadeset posto.“

„Najmanje trideset. To nema nikakve veze s kvalitetom. Možete mi dati i trideset posto, a toaletna voda može usprkos tome biti dobra; ili ne?“

Drogerist razvuče usne. „Sve su toaletne vode iste. Dobre su samo one kojima prave reklamu. U tome je čitava tajna.“

Kern ga pogleda. „Ovu sigurno više ne reklamiraju. Prema tome ona je zapravo veoma loša. Zato bi trideset i pet posto bila prava provizija.“

„Trideset“, odvrati vlasnik. „Traže je od vremena na vrijeme.“

„Gospodin Burek“, reče drogerist, „mislim da mu ih možete dati uz trideset i pet ako uzme tuce. Čovjek koji ih ponekad traži uvijek je isti. On ih ne kupuje; htio bi nam prodati recept.“

„Recept? Bože moj, još bi nam samo to trebalo!“ Burek otklanjajući digne ruke.

„Recept?“ Kern posluhne. „Tko je taj koji vam želi prodati recept?“

Drogerist se nasmije. „Jedan koji tvrdi da je prije bio vlasnik toga laboratorija. Naravno, sve je to izmišljotina. Što ti emigranti sve ne izmisle!“

Kern bijaše jedan čas bez daha. „Da li vam je poznato gdje stanuje taj čovjek?“ upita on.

Drogerist slegne ramenima. „Mislim da ovdje negdje imamo tu adresu. Nekoliko puta nam je dao. Zašto?“

„Mislim da je to moj otac.“

Obojica su buljili u Kerna. „Da li je to istina?“ upita drogerist.

„Da, mislim da je to on. Tražim ga već dugo vremena.“

„Berta!“ vikne vlasnik uzbuđeno ženi koja je radila za jednim uredskim stolom straga, u drogeriji. „Da li još imamo adresu gospodina koji nam je htio prodati recept za toaletnu vodu?“

„Mislite li gospodina Strana ili ono staro blebetalo koje je nekoliko puta ovamo dolazilo?“ vikne žena.

„Prokletstvo!“ Vlasnik trgovine postiđeno pogleda Kerna. „Oprostite!“ On brzo pođe prema stražnjim prostorijama.

„To se događa kad se spava sa svojim namještenicima“, objasni drogerist zlobno.

Nakon nekog vremena vrati se vlasnik sav zadihan. U ruci je držao cedulju. „Ovdje je adresa. To je neki gospodin Kern. Sigmund Kern.“

„To je moj otac.“

„Zaista?“ Čovjek dade cedulju Kernu.

„Evo vam adresa. Prije otprilike tri tjedna bio je posljednji put ovdje. Oprostite zbog one prijašnje primjedbe. Ta znate...“

„Ništa za to. Rado bih odmah otišao. Kasnije ću se vratiti po boce.“

„Naravno! Ima vremena!“

Kuća u kojoj je navodno stanovao Kernov otac nalazila se u Tuzarovoj ulici, u blizini tržnice. Tamo bijaše tamno i pljesnivo i smrdjelo je po vlažnim zidovima i pari od kupusa.

Kern se polako uspinjao stepenicama. Čudno je. ali malo se bojao da nakon toliko vremena ponovo vidi svog oca. Navikao je već da nikada ništa ne postaje boljim.

Pozvonio je na trećem katu. Poslije kraćeg vremena začuje koračanje iza vrata i onda se pomakne karton iza okruglog okanca. Kern ugleda jedno crno oko upravljeno prema njemu.

„Tko je ovdje?“ upita neki mrzovoljan ženski glas.

„Htio bih govoriti s nekim koji ovdje stanuje“, reče Kern.

„Ovdje nitko ne stanuje.“

„Ipak! I vi ovdje stanujete!“ Kern pogleda pločicu s imenom. „Gospođa Melanija Ekowski, zar ne? Ali nisam htio s vama govoriti.“

„No, dakle.“

„Htio bih govoriti s muškarcem koji stanuje ovdje.“

„Ovdje ne stanuje nikakav muškarac.“

Kern pogleda u okruglo cmo oko. Možda je to istina, možda je njegov otac već odavno preselio. Osjeti se odjednom prazno i razočarano.

„Kako bi trebalo da se zove?“ upita žena iza vrata.

Kern podigne glavu, ispunjen novom nadom. „Ne bih to htio vikati na stubištu. Reći ću vam ako otvorite vrata.“

Oka nestane s okanca. Jedan lanac zazveči. To je prava tvrđava, pomisli Kern. Bio je gotovo potpuno siguran da njegov otac još uvijek stanuje ovdje. Žena ga inače ne bi dalje ispitivala.

Vrata su se otvorila. Jedna snažna Čehinja, crvenih obraza i široka lica, promatraše Kerna od glave do pete.

„Htio bih govoriti s gospodinom Kernom.“

„Kern? Ne poznajem ga. Ne stanuje ovdje.“

„Gospodin Sigmund Kern. Ja sam Ludwig Kern.“

„Tako?“ Žena ga je sumnjičavo promatrala. „To može svatko reći.“

Kern izvadi svoju dozvolu boravka iz džepa. „Evo – molim vas, pogledajte ovaj papir. Ime je zabunom krivo napisano, ali vi vidite ostalo.“

Žena pročita sve što je pisalo na cedulji. Trajalo je dugo. Onda je vrati.

„Rođak?“

„Da.“ Nešto zadrži Kerna da ne kaže više. Sada bijaše potpuno uvjeren da je njegov otac ovdje.

Žena se odlučila. „Ne stanuje ovdje“, objasni kratko.

„Dobro“, odvrati Kern. „Onda ću vam reći gdje ja stanujem. U hotelu Bristol. Ostajem ovdje samo nekoliko dana. Rado bih prije svog odlaska govorio s gospodinom Sigmundom Kernom. Imam nešto da mu predam“, doda on i pogleda ženu.

„Tako?“

„Da. Hotel Bristol, Ludwig Kern. Laku noć.“

Siđe stepenicama. Ti drago nebo, mislio je, pa to je Kerber koji ga čuva! Uostalom, bolje je čuvati nego izdati.

Vratio se u drogeriju. Vlasnik poleti k njemu.

„Da li ste našli vašeg oca?“ Imao je lice znatiželjna čovjeka kome nedostaju senzacije.

„Još ne“, reče Kern bezvoljno. „Ali stanuje tamo. Nije bio kod kuće.“

„Tako nešto! To je stvarno čudan slučaj, zar ne?“

Čovjek položi ruke na stol i počne naširoko pričati o čudnim slučajevima u životu.

„Nama nije“, reče Kern. „Nama je slučaj kad nešto jednom krene normalno. Šta je s toaletnom vodom? Zasada mogu uzeti samo šest boca. Nemam više novca. Koliko ćete mi postotaka dati?“

Vlasnik razmišljaše neko vrijeme. „Trideset i pet“, reče on velikodušno. „Tako se nešto ne događa svakog dana.“

„Dobro.“

Kern plati. Drogerist umota boce. Žena, koja se zvala Berta, iziđe u međuvremenu iz stražnjih prostorija da pogleda mladića koji je ponovo našao svog oca. Uzbuđeno je žvakala nešto nevidljivo.

„Znate li“, reče vlasnik, „što sam još htio reći? Toaletna voda je vrlo dobra. Zaista vrlo dobra.“

„Hvala!“ Kern uzme omot. „Nadam se da ću se uskoro vratiti po ostale.“

Pošao je u hotel. U sobi otvori omot i metne u torbu za spise dvije boce, nekoliko komada sapuna i nekoliko bočica jeftinog parfema. Htio je odmah pokušati da proda nešto od toga. Kad je izašao na hodnik primijeti da netko napušta susjednu sobu. Bijaše to djevojka srednjeg rasta, u svijetloj haljini. Pod rukom je nosila nekoliko knjiga. Kern se u početku nije na nju obazirao. Ali najednom se sjeti da je djevojka izišla iz sobe koju je noću bio zamijenio, i on stane. Imao je osjećaj kao da bi ga još i sada mogla prepoznati.

Djevojka je silazila stepenicama. Kern je čekao još neko vrijeme. Onda pođe brzo hodnikom za njom. Najednom postane veoma radoznao da vidi kako ona izgleda.

Sišao je stepenicama dolje i ogledao se, ali djevojke nigdje nije bilo. Pošao je k izlazu i pogledao niz ulicu. Bila je prazna u prašnjavom svjetlu. Samo se nekoliko ovčarskih pasa klalo na kolniku.

Kern se vrati u hotel. „Nije li upravo netko izišao?“ upita portira, koji ujedno bijaše konobar i sluga.

„Samo vi!“ Portir je zurio u njega. Čekao je da će Kern na taj vic prasnuti u smijeh.

Kern se nije nasmijao. „Jedna djevojka, mislim“, reče on. „Jedna mlada dama.“

„Ovdje ne stanuju dame“, odvrati portir mrzovoljno. Bijaše uvrijeđen, jer je njegova duhovitost bila uludo potrošena. „Samo žene.“

„Dakle nitko nije izišao.“

„Jeste li policajac da morate sve tako tačno znati?“ Portir bijaše sada već otvoreno neprijateljski raspoložen.

Kern ga začuđeno pogleda. Nije shvatio zašto se ljuti. Vic uopće nije osjetio. Izvadi paketić cigareta iz džepa i ponudi portira.

„Hvala“, odvrati ovaj ledeno. „Ja pušim bolje.“

„To vjerujem.“

Kern ponovo spremi cigarete. Stajao je još neko vrijeme i razmišljao. Djevojka je morala biti u hotelu. Vjerojatno je onda u trijemu. Vratio se.

Trijem bijaše uska, dugačka prostorija ispred koje se nalazila cementirana terasa. Vodila je u ograđeni vrt, u kome je raslo nekoliko grmova jorgovana.

On pogleda kroz staklena vrata. Vidio je djevojku kako sjedi za jednim stolom. Naslonila se laktovima i čitala. Osim nje u trijemu nije bilo nikoga. Otvorio je vrata i ušao; nije mogao drukčije.

Kad je začula vrata djevojka podigne glavu. Kern se smete. „Dobro veče“, reče oklijevajući.

Djevojka ga pogleda. Onda kimne i nastavi čitati.

Kern sjedne u jedan kut prostorije. Nakon kratkog vremena ustane i uzme nekoliko novina. Pričini se sam sebi prilično smiješnim i poželi da iziđe. Ali mu se učini gotovo nemogućim da odmah sada ustane i ode.

On rasklopi novine i počne čitati. Nakon nekog vremena vidje kako je djevojka dohvatila torbicu. Izvadila je srebrnu dozu za cigarete i otvorila je. Onda ponovo zatvori kutiju, iako nije izvadila cigaretu, i gume je natrag u torbu.

Kern brzo odloži novine i ustane. „Vidim da ste zaboravili svoje cigarete“, reče. „Mogu vam ponuditi?“

On izvuče svoj omot. Mnogo bi dao da je imao dozu. Omot bijaše izgužvan i na uglovima poderan. Pruži ga djevojci. „Zapravo ne znam da li volite ovu vrstu. Portir ih je čas prije odbio. Odviše su loše.“

Djevojka pogleda marku. „I ja pušim ove“, reče onda.

Kern se smijao. „To su najjeftinije. A to je gotovo isto kao da smo jedno drugome ispričali svoje biografije.“

Djevojka ga pogleda. „Mislim da je dovoljno to što stanujemo u ovom hotelu.“

„To je istina.“

Kern upali šibicu i pruži djevojci vatru. Slabo, crvenkasto svjetlo osvijetlilo je usko, tamnoputo lice s jakim, tamnim obrvama. Oči su joj bile velike i jasne, a usta puna i meka. Kern nije znao reći da li je djevojka lijepa i da li mu se sviđa; imao je samo čudan osjećaj neke tihe i daleke povezanosti s njom – njegova je ruka ležala na njenim grudima prije nego što ju je poznavao. Vidio je kako diše; i odjednom, iako je znao da je to glupo, turi svoju ruku u džep.

„Jeste li već dugo vremena vani?“ upita on.

„Dva mjeseca.“

„To nije dugo.“

„Beskonačno je.“

Kern je pogleda iznenađeno. „Imate pravo“, reče onda. „Dvije godine nije mnogo vremena. Ali dva mjeseca, to je beskrajno. Ipak ima jedna prednost; postaju kraći što dulje traju.“

„Mislite da će još dugo trajati?“ upita djevojka. „Ne znam. O tome više ne razmišljam.“

„Ja neprestano.“

„To sam i ja radio dok sam bio vani tek dva mjeseca.“

Djevojka je šutjela. Zamišljeno je sagnula glavu i pušila polagano, dubokim udasima. Kern promatraše čvrstu, malo valovitu crnu kosu što je uokvirila lice. Rado bi rekao nešto naročito duhovito, ali mu ništa nije padalo na um. Pokušao se sjetiti što bi u sličnoj prilici učinili junaci iz knjiga koje je čitao, ali pamćenje kao da je presahlo, a ti junaci vjerojatno i nisu nikada bili u nekom praškom emigrantskom hotelu.

„Nije li pretamno za čitanje?“ upita napokon. Djevojka se trgla kao da joj misli bijahu negdje drugdje. Onda zaklopi knjigu pred sobom. „Ne. Ali ne želim više čitati. Nema smisla.“

„Neki put rastrese čovjeka“, reče Kern. „Kad nađem kakav kriminalni roman pročitam ga u jednom dahu.“

Djevojka se umorno nasmiješi „Ovo nije kriminalni roman. To je udžbenik anorganske kemije.“

„Ah tako! Bili ste na sveučilištu?“

„Da. U Wurzburgu.“

„Ja sam studirao u Leipzigu. I ja sam u početku nosio sa sobom svoje udžbenike. Nisam htio ništa zaboraviti. Kasnije sam ih prodao. Bijahu preteški za nošenje i za taj sam novac kupio toaletnu vodu i sapune da njima trgujem. Sada živim od toga.“ Djevojka ga pogleda. „Vi me baš mnogo ne ohrabrujete.“

„Nisam vas htio obeshrabriti“, reče Kern brzo. „Sa mnom bijaše nešto sasvim drugo. Nisam imao dokumenata. Vi vjerojatno imate pasoš?“

Djevojka kimne. „Pasoš imam. Ali rok mu istječe za šest tjedana.“

„To ništa ne smeta. Sigurno ćete ga kasnije moći produžiti.“

„To ne vjerujem.“

Djevojka ustane.

„Ne želite popušiti još jednu cigaretu?“ upita Kern.

„Ne, hvala. Previše pušim.“

„Netko mi je jednom rekao da je cigareta u pravom času bolja od svih ideala na svijetu.“

„To je tačno.“ Djevojka se smijala, i najednom se pričini Kernu veoma lijepom. Dao bi mnogo da je i dalje mogao s njom razgovarati, ali nije znao što da učini da bi ostala još neko vrijeme.

„Ako vam na neki način mogu pomoći“, reče brzo, „rado bih to učinio. Poznajem situaciju u Pragu. Bio sam već dvaput ovdje. Zovem se Ludwig Kern i stanujem u sobi pokraj vaše.“

Djevojka ga brzo pogleda. Kern mišljaše već da je sve izdao. Ali ona mu bezazleno pruži ruku. Osjeti čvrsti stisak. „Rado ću vas pitati kada nešto ne budem znala. Mnogo hvala.“

Uzela je svoje knjige sa stola i uspela se stepenicama.

Kern je sjedio još neko vrijeme u trijemu. Odjednom je znao sve što je trebalo reći.

„Još jedanput, Steiner“, reče varalica na kartama. „Sam bog zna, nervozniji sam zbog vašeg debuta prijeko u krčmi nego kad sam igram u Jockey-klubu.“

Sjedili su u baru, i Fred je imao generalnu probu sa Steinerom. Htio je njegovo znanje prvi put iskušati u igri s nekoliko sitnijih varalica u jednoj obližnjoj krčmi. Steiner je u tome vidio jedini način da možda dođe do novca – izuzevši krađu i tešku provalu.

Vježbali su otprilike pola sata trik s asovima. Onda džepar zadovoljno ustane. Bio je u smokingu.

„Sada moram otići. Opera. Velika premijera. Lehmanova pjeva. Kod zaista velike umjetnosti za nas uvijek ima posla. Ona čini ljude odsutnim duhom, razumijete li?“ On pruži Steineru ruku. „Uostalom – upravo sam se sjetio nečega – koliko imate novaca?“

„Trideset i dva šilinga.“

„To je premalo. Braća moraju vidjeti veći novac, inače neće zagristi.“ On turi ruku u džep i izvuče novčanicu od sto šilinga.

„Evo, time platite svoju kavu; onda će već netko doći. Moj novac vratite krčmaru; on me poznaje. Još jednom: igrajte brzo i pazite kad dođu četiri dame.

Steiner uzme novčanicu. „Ako izgubim novac neću vam nikada moći vratiti.“

Džepar slegne ramenima. „Onda je, eto, propao. Umjetnički peh. Ali vi nećete izgubiti. Poznajem te ljude. Obični lovci na seljake. Niska klasa. Jeste li nervozni?“

„Mislim da nisam.“

„Imate još jednu šansu. Oni prijeko ne znaju da i vi nešto znate. Kad to primijete, vi ste ih već utopili, i više neće moći mnogo učiniti. Dakle, servus."

„Servus.“

Steiner ode prijeko u krčmu. Putem je razmišljao kako je to čudno: nijedan drugi čovjek ne bi mu povjerio ni četvrtinu novca koji mu je varalica bez razmišljanja dao. Uvijek isto. Hvala bogu.

U prednjoj prostoriji krčme igrali su već nekoliko partija taroka. Steiner sjedne do prozora i naruči rakiju. Nespretno izvuče novčanik u koji je metnuo još nekoliko listova papira da bi izgledao deblji, i plati stotinarkom.

Jednu minutu kasnije oslovi ga neki suhonjav čovjek i pozove ga da se pridruži malom pokeru. Steiner s dosadom odbije. Čovjek ga je i dalje nagovarao.

„Imam premalo vremena“, objasni Steiner. „Najviše pola sata, a to je prekratko za igru.“

„Ali ne, ne!“ Suhonjavi pokaže veoma trošno zubalo. „Za pola sata mnogome se već nasmijala sreća, gospodin susjed!“

Steiner pogleda drugu dvojicu kod susjednog stola. Jedan imađaše debelo lice i ćelu, drugi bijaše crn, veoma dlakav i prevelika nosa. Obojica su ga ravnodušno gledali. „Ako je zaista samo pola sata“, reče Steiner tobože oklijevajući, „mogao bih pokušati.“

„Naravno, naravno“, odvrati suhonjavi srdačno.

„I mogu prestati kad zaželim?“

„Jasno, gospo’n susjed, kad god zaželite!“

„I ako budem dobio?“

Usne debelog kod stola malo se razvukoše. Pogleda crnog: izgleda da imamo u mreži pravo malograđansko pile. „Ali baš onda, baš onda, gospodin susjed!“ meketao je suhonjavi veselo.

„Dakle, dobro.“

Steiner sjedne k stolu. Debeli je miješao i dijelio. Steiner dobije nekoliko šilinga. Kad je miješao, opipa uglove karata. Onda promiješa još jednom, predigne za sebe na mjestu gdje je osjetio nešto, naruči jednu šljivovicu, pogleda pri tom ispod gornjeg kupa i vidje da su kraljevi nešto skraćeni. Zatim ponovo promiješa i podijeli.

Poslije četvrt sata dobio je otprilike trideset šilinga.

„Sasvim dobro!“ meketao je suhonjavi. „Hoćemo li malo povisiti?“

Steiner kimne. Dobio je i slijedeću igru, koja se igrala za veći ulog. Nakon toga je miješao debeli. Imao je ružičaste, debele ručice, koje zapravo bijahu premalene za tu snagu. Steiner vidje da ih ipak upotrebljava veoma spretno. On digne svoje karte. Imao je tri dame.

„Koliko?“ upita debeli žvaćući svoju cigaretu.

„Četiri“, reče Steiner. Primijeti da je debeli ustuknuo jer je smio tražiti svega dvije karte. Debeli gurne četiri karte pred njega. Steiner vidje da je prva ona četvrta dama, koja mu je nedostajala. Sada naravno nije imao karte za igru i baci ih s riječima: „Prokletstvo! Ne idem!“ Ostala se trojica pogledaju i također odustanu.

Steiner je znao da može nešto učiniti jedino ako dijeli sam. Zbog toga njegove šanse bijahu jedna naprama tri. Džepar je imao pravo. Morao je brzo djelovati, prije nego ostali nešto primijete.

On učini trik s asovima, ali onaj jednostavni. Dojenče igraše protiv njega i izgubi. Steiner pogleda na sat. „Moram otići. Posljednja runda.“

„No, no, gospo’n susjed!“ meketao je maleni. Ostala dvojica ne rekoše ništa.

Slijedeći je put imao Steiner već iz prve ruke četiri dame. Usto je dobio i devetku. Dlakavi crni tražio je dvije. Steiner vidje kako mu ih suhonjavi doda brzim pokretom ruke. Znao je šta je, ali ipak licitira s ostalima do dvadeset šilinga i onda odustane. Crni ga probode pogledom i ubere pot.

„Kakvu ste kartu imali?“ zalaja suhonjavi i brzo okrene Steinerove karte. „Četiri dame! I vi odustajete, čovječe božji? Ta ovdje unutra bijaše sav novac svijeta! A šta ste imali vi?“ upita onda crnog.

„Tri kralja“, reče ovaj kiselo.

„No, vidite! Vidite. Vi biste bili dobili, gospodin susjed! Kako visoko biste vi išli s vaša tri kralja?“

,,S tri kralja licitiram do visine mjeseca“, odvrati crni prilično mračno.

„Previdio sam to“, reče Steiner. „Mislio sam da imam samo tri dame. Jedna mi se pričinila kao dečko.“

„Tako nešto!“

Crni je dijelio. Steiner dobije tri kralja i kupi četvrtog. Licitirao je do petnaest šilinga, a onda odustao. Dojenče udahne srčući. Steiner je dobivao devedeset šilinga i preostale su još dvije igre.

„Šta ste imali, gospodin susjed?“

Suhonjavi brzo pokuša da okrene karte. Steiner mu grubo odgurne ruku. „Da li je to ovdje u modi?“ upita on.

„No, oprostite. Radoznalost. “

U slijedećoj igri izgubi Steiner osam šilinga. Dalje nije išao. Onda uzme karte i stane ih miješati. Pazio je da kraljevi budu najdonji, kako bi ih mogao lakše podijeliti debelom. Uspjelo je. Crni je prividno sudjelovao u licitaciji, a debeli zatraži jednu kartu. Steiner mu dade četvrtog kralja. Debeli usrkne i pogleda partnere. Taj momenat iskoristi Steiner za trik s asovima. On odbaci tri svoje karte i uzme dva posljednja, asa, koji bijahu na vrhu snopića.

Debeli ponudi jedan iznos. Steiner odloži karte i oklijevajući pristane. Crni podvostruči. Kod sto i deset šilinga odustane. Debeli povisi igru na stotinu i pedeset. Steiner nastavi. Nije bio potpuno siguran. Znao je da debeli ima četiri kralja. Jedino posljednju kartu nije poznavao. Ako je joker Steiner bijaše izgubljen. Suhonjavi se nemirno vrtio na stolici. „Može li se vidjeti?“ Posegao je za Steinerovim kartama.

„Ne.“ Steiner položi ruku na svoje karte. Iznenadila ga je ta naivna drskost. Suhonjavi bi odmah nogom javio debelome jačinu njegovih karata.

Debeli posta nesiguran. Steiner je dosada bio veoma oprezan tako da je morao imati jake karte. Steiner to primijeti i odlučnije povisi. Kod stotinu i osamdeset debeli odustane. On položi četiri kralja na stol. Steiner odahne i položi svoja četiri asa.

Suhonjavi fićukne. Dok je Steiner spremao novac vladala je tišina.

„Igramo još jednu rundu“, reče odjednom crni oštro.

,,Žalim“, reče Steiner.

„Igramo još jednu rundu", ponovi crni i isturi bradu.

Steiner ustane. „Drugi put.“

Pođe do šanka i plati. Onda gume krčmaru presavijenu novčanicu od sto šilinga. „Molim vas, dajte to Fredu."

Krčmar začuđeno podigne obrve. „Fredu?“

„Da."

„Dobro."

Krčmar se kreveljio. „Nasjela. braća! Htjeli uloviti bakalara, a namjerili se na morskog psa.“

Ona trojica stajahu kod vrata. „Igramo još jednu rundu“, reče crni i ispriječi se na izlazu.

Steiner ga pogleda.

„Ne može to tako, gospodin susjed“, meketao je suhonjavi. „Isključeno, Sir!“

„Mi barem ne treba da glumimo jedni pred drugima“, reče Steiner. „Rat je rat. Jedanput se mora i izgubiti.“

„Mi ne“, odvrati crni. „Igramo još jednu rundu!“

„Ili vratite što ste dobili“, doda debeli.

Steiner strese glavom. „To je bila poštena igra“, reče i nasmiješi se ironično. „Vi ste znali što hoćete, i ja sam znao što hoću. Laku noć.“

On pokuša da se progura između crnog i suhonjavog. Pri tom osjeti mišice crnoga.

U tome času dođe krčmar. „Nikakve galame u mom lokalu, gospodo moja!“

„Ni ja to neću. Želim otići!“

„Mi ćemo s vama“, reče crni.

Suhonjavi i crni pođu naprijed., zatim Steiner, a iza njega debeli. Steiner je znao da je samo crni opasan. Bijaše pogreška što je on išao naprijed. U času kada je prošao kroz vrata Steiner zagazi natrag debelom u trbuh i udari crnog šakom poput čekića snažno u zatiljak, tako da ovaj zatetura dolje stepenicama prema suhonjavom. Jednim skokom nađe se onda napolju i pojuri ulicom prije nego što su se oni oporavili. Znao je da je to jedina mogućnost jer bi vani na ulici bio nemoćan protiv tri čovjeka. Čuo je viku i u trku se okrene – ali nitko ga nije slijedio. Bijahu odviše iznenađeni.

Steiner pođe laganije i nađe se uskoro u prometnijim ulicama. Zastane pred ogledalom neke modne radnje i pogleda se. Varalica na kartama i lopov, mislio je. Ali, pola pasoša... Onda kimne i pođe dalje.

V

Kern je sjedio na ogradi starog židovskog groblja i brojio novce pri svjetlu ulične svjetiljke. Trgovao je čitav dan u predjelu Križove Gore. Bijaše to siromašna četvrt; – ali Kern je znao da je sirotinja milosrdna i da ne zove policiju. Zaradio je trideset i osam kruna. Bijaše to dobar dan.

On spremi svoj novac i pokuša da odgonetne ime na trošnom nadgrobnom kamenu što bijaše koso naslonjen na ogradu pokraj njega. „Rabbi Israel Low“, reče onda, „umro u izgubljenim vremenima, nekada sigurno veoma učen, a sada mala hrpa zemlje, – šta misliš ti, šta da učinim sada? Da odem kući i budem zadovoljan, ili da nastavim i pokušam povećati zaradu na pedeset kruna?“

On izvadi komad od pet kruna. „Tebi je to prilično svejedno, stari, zar ne? Pitajmo dakle slučaj, sudbinu emigranata. Glava je zadovoljstvo, pismo – trgovati dalje.“

On baci novac u zrak i uhvati ga. Skotrljao se s njegove ruke i pao na grob. Kern se popne preko ograde i oprezno ga digne. „Pismo! Na tvome grobu! I ti, mi, dakle, savjetuješ to isto, rabbi! Onda, naprijed!“ On pođe prema slijedećoj kući kao da želi osvojiti tvrđavu.

U prizemlju ne otvori nitko. Kern pričeka još neko vrijeme, onda se popne gore stepenicama. Na prvom katu otvori mu neka zgodna služavka. Vidjela je njegovu torbu, razvukla usta i šuteći zatvorila vrata.

Kern se popne na drugi kat. Nakon što je dvaput zvonio, pojavi se na vratima čovjek s raskopčanom vestom. Tek što je Kern počeo govoriti, čovjek ga uvrijeđeno prekine.

„Toaletna voda? Parfem? Takva drskost! Zar ne znate čitati, čovječe? Meni, generalnom zastupniku parfimerijskih artikala „Léo“? Upravo se meni usuđujete ponuditi vaše đubre? Napolje!“

On zalupi vratima. Kern zapali šibicu i stane čitati mjedenu pločicu na vratima. Bijaše tačno; Josef Simek na veliko je trgovao parfemom, toaletnom vodom i sapunom.

Kern strese glavom. „Rabbi Israel Low“, mrmljao je. „Šta to znači? Jesmo li se krivo razumjeli?“

Pozvonio je na trećem katu. Otvorila je neka ljubazna, debela žena. „Uđite samo“, reče dobroćudno kad ga je vidjela. „Nijemac, zar ne? Izbjeglica? Uđite samo!“

Kern pođe za njom u kuhinju. „Sjednite“, reče žena, „sigurno ste umorni.“

„Ne mnogo.“

Bilo je to prvi put u Pragu da su Kernu ponudili stolicu. On iskoristi tu rijetku priliku i sjedne. Oprosti, rabbi, mislio je, prenaglio sam. Oprosti, mlad sam, rabbi Israele. Zatim izvadi stvari iz torbe.

Debela je žena udobno stajala pred njim, ruku prekriženih preko trbuha, i promatrala.

„Da li je to parfem?“ upita i pokaže na bočicu.

„Da.“

Kern je zapravo očekivao da će je zanimati sapuni. Držao je bočicu u ruci kao skupocjeni dragi kamen. „Ovo je poznati Farr-parfem tvrtke Kern. Nešto sasvim naročito! Ne takva lužina kao što su proizvodi tvornice „Léo“, koje zastupa gospodin Simek.“

„Tako, tako ...“

Kern otvori bočicu i pruži ženi da je pomiriše. Onda uzme stakleni štapić i prijeđe njime preko njene masne ruke. „Pokušajte sami...“

Žena omiriše ruku i kimne. „Izgleda da je dobar. Imate samo tako male boce?“

„Evo jedne veće. Imam još jednu, ta je veoma velika. Ova ovdje. Ali stoji četrdeset kruna.“

„To ništa ne smeta. Velika mi odgovara, zadržat ću je.“

Kern nije vjerovao svojim ušima. „Ako uzmete veliku bocu, dat ću vam uz to besplatno i komad bademova sapuna“, objasni oduševljeno.

„Dobro, sapun je uvijek potreban.“

Žena uzme bocu i sapun i pođe u susjednu sobu. Kern dotle spremi svoje stvari. Kroz poluotvorena vrata dopirao je miris kuhana mesa. On odluči da kasnije pojede prvorazrednu večeru. Juha iz menze na Vaclavovu trgu nije ga mogla zasititi.

Žena se vrati. „Dakle lijepa hvala i do viđenja“, reče ljubazno. „Evo vam komad kruha s maslacem!“

„Hvala.“ Kern je zastao i čekao.

„Trebate li još nešto?“ upita žena.

„Da, naravno.“ Kern se nasmije. „Vi mi još niste dali novac.“

„Novac? Kakav novac?“

„Onih četrdeset kruna“, reče Kern iznenađeno.

„Ah tako! Antone!“ zovne žena u susjednu sobu. „Dođi malo ovamo. Ovdje netko traži novac!“

Iz susjedne sobe dođe jedan čovjek s naramenicama. Obrisao je brkove i žvakao. Kern vidje da preko oznojene košulje nosi hlače s gajtanima i obuze ga zla slutnja. „Novac?“ upita čovjek promuklo, kopkajući po uhu.

„Četrdeset kruna“, odvrati Kern. „Ali vratite mi radije bocu ako vam je to previše. Sapun možete zadržati.“

„Tako, tako!“ Čovjek priđe bliže. Smrdio je po starom znoju i svježe kuhanom svinjskom trbuhu. „Dođi malo sa mnom, sinko!“

On pođe i otvori vrata susjedne sobe. „Poznaješ li ovo ovdje?“ Onda pokaže na kaput uniforme koji je visio preko stolice. „Da ga obučem i pođem s tobom na policiju?“

Kern ustukne jedan korak. Vidio je već sama sebe na četrnaest dana u zatvoru zbog nedopuštenog trgovanja. „Imam dozvolu boravka“, reče najravnodušnije što je mogao. „Mogu vam pokazati.“

„Radije mi pokažite dozvolu za rad“, odvrati čovjek zureći u Kerna.

„Ostala je u hotelu.“

„Onda pođimo u hotel. Ili da boca bude ipak dar?“

„Kako želite.“ Kern pogleda prema vratima.

„Evo, uzmite sa sobom vaš kruh s maslacem“, reče žena smijući se.

„Hvala, to ne trebam.“ Kern otvori vrata.

„Gledaj ti njega! Još je i nezahvalan!“

Kern zalupi iza sebe vratima i siđe brzo stepenicama. Nije čuo gromoglasan smijeh koji je pratio njegov bijeg. „Veličanstveno, Anton!“ praskala je žena. „Jesi li vidio kako je taj izletio? Kao da je imao pčele u hlačama. Još brže nego stari Židov danas poslije podne. Taj je sigurno mislio da si policijski kapetan i već se vidio u buturi!“

Anton se zadovoljno smješkao. „Boje se, eto, svake uniforme! I kada je listonošina. Naša prednost. Ne živimo loše od tih emigranata, šta?“ On uhvati ženu za prsa.

„Parfem je dobar.“ Ona se stisne k njemu. „Bolji je nego voda za kosu od starog Zidova danas poslije podne.“

Anton podigne hlače. „Time se namaži danas navečer. Onda ću spavati s groficom. Ima li još u loncu svinjskog trbuha?“

Kern stajaše na ulici. „Rabbi Israel Low“, reče prilično jadno u smjeru groblja, „vi ste me umočili. Četrdeset kruna. Sa sapunom, četrdeset i tri. To je dvadeset i četiri čistoga gubitka.“

Vratio se u hotel. „Da li me je tko tražio?“ upita portira.

Portir strese glavom. „Nitko.“

„Sigurno ne?"

„Ne. Čak ni predsjednik Čehoslovačke.“

„Njega i ne čekam“, reče Kern.

Popeo se gore stepenicama. Bilo je čudno što mu se otac još nije javio. Možda zaista nije ovdje; ili ga je u međuvremenu uhvatila policija. Odluči da pričeka još nekoliko dana i da onda ponovo pođe u stan gospođe Ekowski.

Gore u sobi sreo je čovjeka koji viče noću. Zvao se Rabe. Upravo se svlačio.

„Već idete u krevet?“ upita Kern. „Prije devet?“

Rabe kimne. „To je za mene najpametnije. Onda spavam do dvanaest. To je vrijeme kada se svake noći budim. Oko ponoći su obično dolazili kad smo sjedili u bunkeru. Poslije sjedim dva sata kraj prozora. Onda uzimam sredstvo za spavanje. Tako je sasvim dobro.“

On stavi čašu vode pokraj kreveta. „Znate li šta me najviše umiruje kad sjedim noću kraj prozora? Recitiram pjesme. Stare pjesme iz škole.“

„Pjesme?“ upita začuđeno Kern.

„Da, sasvim jednostavne: na primjer ovu koju navečer pjevaju djeci:

Umoran sam, idem spati,
sklapaju se moje oči,
otac moj će brižan doći,
kraj postelje moje stati.

.

Ako nisam dobar bio,
ne karaj me, dragi bože,
tvoja beskrajna dobrota
grijehe dobrim vratit može.

Stajao je obučen u bijelo rublje, kao umorna, prijazna sablast u polutamnoj sobi, i govorio polako, monotonim glasom stihove uspavanke, ugaslih očiju, koje bijahu upravljene u noć iza prozora.

„Umiruje me“, ponovi i nasmiješi se. „Ne znam kako to, ali umiruje me.“

„Može biti“, reče Kern.

„Izgleda ludo, ali zaista me umiruje. Osjećam se onda miran i kao da sam negdje kod kuće.“

Kernu postane neugodno. Osjeti da mu se naježila koža. „Ja ne znam pjesme napamet“, reče. „Sve sam zaboravio. Čini mi se kao da je prošla čitava vječnost od vremena kada sam išao u školu.“

„Ni ja ih više nisam znao. Ali sada se odjednom svega sjećam.“

Kern kimne. Onda ustane. Htio je van iz sobe. Rabe bi onda mogao spavati, a on ne bi morao više misliti na njega.

„Kad bismo samo znali šta da radimo uveče!“ reče. „Uveče, to je uvijek najprokletije. Za čitanje već odavna nemam ništa. A sjediti dolje i stoti put govoriti o tome kako je lijepo bilo u Njemačkoj i kada će opet postati drukčije, za to više nemam volje.“ Rabe sjedne na svoj krevet. „Idite u kino. To je najbolje da se utuče veče. Kasnije više ne znate što ste gledali, ali barem niste ni na što mislili.“

Skinuo je čarape. Kern ga je zamišljeno promatrao. „Kino?“ reče on. Onda se sjeti da bi možda mogao pozvati djevojku iz susjedne sobe. „Poznajete li ljude ovdje u hotelu?“ upita.

Rabe stavi čarape na stolicu i stane micati golim palcima. „Nekoliko. Zašto?“ Onda pogleda svoje palce kao da ih još nikada nije vidio.

„Onu pokraj nas?“

Rabe razmišljaše. „Tamo stanuje stara Schimanowska. Prije rata bila je poznata glumica.“

„Ne mislim na nju.“

„On misli na Ruth Holland, mladu i zgodnu djevojku“, reče čovjek s naočarima, treći stanar njihove sobe. Stajao je već neko vrijeme na vratima i slušao ih. Zvao se Marili i bijaše nekada narodni poslanik. „Zar ne, Kern, Don Juane, da je tako?“

Kern pocrvenje.

„Čudnovato", nastavi Marili. „Čovjek pocrveni zbog najprirodnijih stvari. Zbog podlih nikada. Kakav bijaše posao danas, Kern?“

„Potpuna katastrofa. Izgubio sam gotov novac.“

„Onda potrošite još nešto k tome. Najbolje sredstvo da ne dobijete komplekse.“

„To upravo i namjeravam“, reče Kern. „Idem u kino.“

„Bravo. Nakon vašeg opreznog ispitivanja pretpostavljam da idete s Ruth Holland.“

„Ne znam. Ne poznajem je.“

„Većinu ljudi ne poznajemo. Ali jednom moramo s time početi. Samo naprijed, Kern. Hrabrost je najljepši ukras mladosti.“

„Mislite da će pristati?“

„Naravno. To je jedna od prednosti našeg posranog života. Usred straha i dosade svatko će biti zahvalan onome koji ga rast rese. Dakle nikakva lažnog stida! Smjelo naprijed i bez treme!“

„Pođite u Rialto“, reče Rabe iz kreveta. „Tamo se prikazuje .Maroko’. Što je zemlja udaljenija, to više rastrese čovjeka.“

„.Maroko’, to je uvijek dobro“, objasni Marili „I za mlade djevojke.“

Rabe se uzdišući uvuče pod svoj pokrivač. „Ponekad bih htio da prospavam deset godina!“

„Da li biste htjeli da budete onda deset godina - stariji?“ upita Marili.

Rabe ga pogleda. „Ne", reče on. „onda bi moja djeca bila već odrasla.“

Kern pokuca na susjedna vrata. Jedan glas iz sobe nešto odgovori. On otvori vrata i odmah zastane. Ugledao je Schimanowsku. Imala je lice kukuvije. Nabubrene bore bijahu pokrivene debelim naslagama bijelog pudera i nalikovale su na brežuljkasti snježni predjel. Duboko u tome, kao rupe, sjedile su crne oči. Zurila je u Kerna kao da će mu idućeg trena svojim pandžama poletjeti u lice. U rukama je držala crveni šal u koji bijahu utaknute igle za pletenje. Odjednom se njeno lice izobliči. Kern već mišljaše da će se baciti na njega, ali uto prijeđe preko njena lica neka vrsta smiješka. „Šta želite, mladi prijatelju?“ upita dubokim, patetičnim kazališnim glasom. „Htio bih govoriti s gospođicom Holland.“ Smiješka nestade kao da ga je netko izbrisao.

„Ah, tako.“

Schimanowska prezirno pogleda Kerna i počne snažno lupkati iglama.

Ruth Holland je sjedila na svojem krevetu. Čitala je. Kern vidje da je to krevet kraj kojeg je noćas stajao. Najednom osjeti toplinu u sljepoočicama.

„Mogu li vas nešto pitati?“ reče on.

Djevojka ustane i iziđe s njim na hodnik. Slijedilo ih je dahtanje Schimanowske kao u ranjena konja.

„Htio sam vas zamoliti da odete sa mnom u kino", reče Kern napolju. „Imam dvije karte“, dometne lažući.

Ruth Holland ga pogleda.

„Imate li neki drugi program?“

Ona strese glavom. „Ne, nemam nikakav program.“

„Pođite onda sa mnom. Zašto da sjedite u sobi cijelo veče?“

„Na to sam već navikla.“

„To gore. Bio sam sretan kad sam poslije dvije minute ponovo izišao napolje. Mislio sam da će me progutati.“

Djevojka se smijala. Najednom je izgledala veoma djetinjasta. ,,Schimanowska samo tako izgleda. Ona je dobra srca.“

„Može biti, ali to se ne vidi. Film počinje za četvrt sata. Hoćemo li poći?“

„Dobro“, reče Ruth Holland, i činilo se kao da je time nešto odlučila.

Kod blagajne Kern brzo pođe naprijed. „Jedan časak. Samo ću uzeti karte. Rezervirane su ovdje.“

Kupio je dvije ulaznice i nadao se da nije ništa primijetila. Ali odmah zatim bijaše mu i to svejedno. Glavno je da sjedi pokraj njega.

U dvorani postane tamno. Kasba Marekeša pojavila se na platnu. Slikovita i prelivena suncem zasjala je pustinja, i monotoni zvuk flauta i tamburina drhtao je u vrućoj afričkoj noći...

Ruth Holland se naslonila na stolicu. Kao topla kiša pala je muzika na nju – topla, monotona kiša iz koje se bolno pojavilo sjećanje.

Stajala je na opkopu nümberškog zamka. Bijaše travanj. Pred njom u tami stajao je student Herbert Binding i držao u ruci zgužvane novine.

„Ti razumiješ što mislim, Ruth?“

„Da, ja razumijem, Herbert? To je lako razumjeti.“

Binding je nervozno zgužvao primjerak .Stürmera „Moje ime u novinama, kao ime židovskog sluge! Kao oskvrnitelja rase! To je propast, razumiješ li?“

„Da, Herbert.“

„Moram nastojati da se izvučem iz toga. Na kocki je čitava moja karijera. Ovo u novinama svatko čita, razumiješ li?“

„Da, Herbert. I moje ime stoji u novinama.“

„To je nešto sasvim drugo! Što tebi to može naškoditi? Ti ionako ne smiješ na sveučilište!“

„Imaš pravo, Herbert.“

„Dakle, kraj, svršetak, zar ne? Mi smo rastavljeni i nemamo šta da tražimo jedno od drugoga.“

„Ništa više. A sada zbogom.“

Okrenula se i pošla.

„Čekaj – Ruth. Poslušaj jedan čas!“

Ona zastane. On priđe. Njegovo lice bijaše u mraku tako blizu njenom da je osjetila njegov dah. „Slušaj“, reče on. „Kamo ideš sada?“

„Kući.“

„Ne moraš odmah...“ On je brže disao. „Naravno, sve je odlučeno, zar ne? Ostaje onda tako! Ali ti bi ipak mogla – mi bismo mogli – baš danas nema nikoga kod mene u kući, razumiješ li, nitko nas ne bi vidio.“ On uhvati njenu ruku. „Ne moramo se baš tako rastati, mislim, tako formalno, mogli bismo još jedanput...“

„Odlazi!“ reče ona. „Odmah!“

„Budi pametna, Ruth.“ On je primi oko ramena.

Ona vidje ljepuškasto lice koje je voljela i kome je bez razmišljanja vjerovala. Onda ga udari. „Odlazi!“ vikne, a suze joj potekoše. „Idi!“

Binding se trgne. „´Šta? Udariti? Mene udariti? Mene udaraš, ti prljava židovska svinjo.“

Izgledao je kao da će se baciti na nju.

„Odlazi!“ viknula je oštro.

On se okrene. „Zaveži gubicu!“ siktao je. „Želiš mi valjda nekoga natovariti na glavu, šta? To bi ti htjela! Idem, da, idem! Hvala bogu što sam te se riješio!“

„Quand l’amour meurt“, pjevala je tamnim glasom žena na platnu, u buci i dimu marokanske kavane. Ruth Holland prijeđe rukom preko čela.

Sve što se kasnije desilo bijaše malo prema ovome. Strah rodbine kod koje je stanovala – navaljivanje strica da otputuje, da ne bi on bio u to umiješan – anonimna pisma u kojima poručuju da će je provesti gradom na kolima, odrezane kose, s plakatom na leđima i prsima, kao oskvrniteljicu rase, ako ne nestane za tri dana – posjet majčinu grobu – vlažno jutro pred ratnim spomenikom s kojeg su izgrebli ime njena oca, palog 1916. u Flandriji, jer bijaše Židov – i onda naglo, osamljeno putovanje preko granice u Prag s nešto majčina nakita – flaute i tamburini na platnu opet su se čuli. Preko toga prešao je marš Legije stranaca ... Brza, uzbuđena dozivanja truba nad četama boraca bez domovine, koji odlaze u pustinju.

Kern se nagne k Ruth Holland. „Da li vam se sviđa.“

„Da...“

On izvadi iz džepa bočicu i pruži joj. „Eau de Cologne“, šapne. „Vruće je ovdje. Možda će vas malo osvježiti.“

„Hvala.“

Ona istrese na ruku nekoliko kapi. Kern nije vidio da je najednom imala suze u očima.

„Hvala“, reče ponovo.

Steiner je drugi put sjedio u kavani Helebarda. Gurne pred konobara pet šilinga i naruči kavu.

„Telefonirati?“ upita konobar.

Steiner kimne.

Igrao je još nekoliko puta s promjenljivom srećom u drugim lokalima i skupio oko pet stotina šilinga.

Konobar mu donese hrpu novina i ode. Steiner uzme jedne i počne čitati, ali ih brzo odloži: nije ga mnogo zanimalo šta se u svijetu događa. Nekome koji pliva pod vodom preostajalo je samo jedno: ponovo isplivati na površinu – i bijaše mu svejedno kakve su boje ribe.

Konobar donese kavu i čašu vode. „Gospoda će doći za sat vremena.“

Ostao je kraj stola. „Lijepo je vrijeme danas, zar ne?“ upita onda.

Steiner kimne zureći u zid na kome je visila reklama da treba piti sladno pivo, jer produžuje život. Konobar se vrati k šanku. Nakon nekog vremena donese na poslužavniku drugu čašu vođe.

„Donesite radije jednu trešnjevaču“, reče Steiner.

„Dobro. Odmah."

„Popijte i vi jednu sa mnom.“

Konobar se nakloni. „Hvala, gospodine. Vi nas razumijete. To je danas rijetkost.“

„Ali ne!“ odgovori Steiner. „Ja se samo dosađujem, to je sve.“

„Poznavao sam ljude koji su imali lošije ideje kad su se dosađivali“, reče konobar.

Pio je i češkao se po grkljanu. „Gospodine moj“, reče zatim povjerljivo, „znam ja o čemu se kod vas radi – ako bih vas smio savjetovati, preporučio bih vam mrtvog Austrijanca. Ima i mrtvih Rumunja, oni su i nešto jeftiniji – ali tko zna rumunjski?“

Steiner ga oštro pogleda.

Konobar prestane češkati grkljan i stane da trlja zatiljak. Pri tom se češao nogom poput psa. „Naravno, najbolji bi bio Američanin ili Englez“, reče zamišljeno. „Ali tko je vidio Američanina da umire u Austriji! Možda u automobilskoj nesreći – kako da se onda dođe do pasoša?“

„Mislim da je njemački bolji nego austrijski“, reče Steiner. „Teže je provjeriti."

„To da. Ali s njim ne možete dobiti dozvolu za rad. S mrtvim Austrijancem, naprotiv, možete se zaposliti svagdje u Austriji.“

„Dok vas ne uhvate.“

„Da, naravno! Ali koga uhvate u Austriji? Najčešće krivog.“

Steiner se morao nasmijati. „Može se desiti da čovjek bude i taj krivi. Svejedno je opasno.“

„Ah, znate, gospodine moj“, reče konobar, „opasno je i kopati nos.“

„Da, ali za to se ne dobiva zatvor.“

Konobar poče oprezno trljati svoj nos. Nije kopao po njemu. „Želim vam dobro, gospodine moj“, reče onda. „Ovdje sam stekao iskustvo. Mrtav Austrijanac je najbolji.“

Oko deset sati dođu dva trgovca pasošima. Jedan od njih, okretan čovjek ptičjih očiju, upravljao je razgovorom. Drugi je pri tom šuteći sjedio tromo i pretilo. Govornik izvuče jedan njemački pasoš. „Raspitali smo se kod naših poslovnih prijatelja. Ovaj pasoš možete dobiti s vašim imenom. Lični se opis može također ukloniti i staviti vaš. Naravno, osim mjesta rođenja, jer mora ostati Augsburg, budući da su iz njega pečati. To, razumije se, stoji dvjesta šilinga više. Precizan posao, razumijete?“

„Nemam toliko novaca“, reče Steiner, ,,i nije mi stalo do mog imena.“

„Onda ga uzmite ovakvog. Promijenit ćemo samo fotografiju. Rub pečata preko slike napravit ćemo besplatno.“

„Ne koristi ništa. Želim raditi. S tim pasošem neću moći dobiti dozvolu rada.“

Govornik slegne ramenima. „Onda preostaje samo austrijski. S njim možete ovdje raditi.“

„Ako policijska vlast bude pitala tko ga je izdao?“

„Tko će pitati ako ništa ne skrivite?“

„Trista šilinga“, reče Steiner.

Govornik ustukne. „Mi imamo stalne cijene“, objasni uvrijeđeno. „Pet stotina, ni pare manje.“ Steiner je šutio.

„Da je njemački moglo bi se nešto učiniti, lakše ga je nabaviti. Austrijski je rijedak. Koji Austrijanac ima pasoš? U zemlji ga ne treba, a kada putuje u inozemstvo? Uz ta devizna ograničenja! Pet stotina, to je upravo poklonjeno.“

„Trista i pedeset.“

Govornik se uzrujao. „Trista i pedeset sam ja platio tugujućoj obitelji. Šta mislite, koliko je truda bilo u to uloženo? K tome provizije i troškovi. Pijetet je skupa stvar, gospodine moj! Da se nešto dobije dok je grob još svjež treba položiti na stol lijepu svoticu u gotovu. Samo gotov novac suši suze i ublažuje tugu. Recimo četiri stotine i pedeset, to je protiv naših interesa, ali vi ste nam simpatični.“ Sporazumjeli su se na četiri stotine. Steiner izvadi iz džepa svoju fotografiju, koju je za jedan šiling izradio automat. Uzeli su je i otišli, te poslije sat vremena donijeli pasoš. Steiner ga plati i spremi.

„Mnogo sreće!“ reče govornik. „Još jedan savjet. Kad mu istekne rok možemo ga pi'odužiti. Oprati datum i promijeniti ga. Jedina su teškoća vize. Što vam kasnije ustrebaju to bolje, – tim dulje se može pomicati datum.“

„To smo mogli već i sada učiniti“, reče Steiner. Govornik strese glavom. „Za vas je bolje tako. Sada imate ispravan pasoš, koji ste mogli naći. Promijeniti fotografiju nije tako kažnjivo kao promijeniti nešto napisano. Ima vremena godinu dana. Može se dogoditi još mnogo toga.“

„Nadam se.“

„Naravno, stroga diskrecija, zar ne? U interesu svih nas. Jedino, neka ozbiljna preporuka. Vi znate kojim putem. Dakle, do viđenja.“

„Do viđenja."

„Strszecz miecze“, reče šutljivac.

„On ne govori njemački“, smijuljio se govornik kad je Steiner pogledao. „Ali ima prekrasnu ruku za pečate. Veoma seriozno, naravno.“

Steiner pode na kolodvor. U garderobi bijaše ostavio svoj ranac. Prošle večeri iselio je iz pensiona. Tu je noć spavao na klupi u parku. Ujutro je obrijao brkove u kolodvorskom zahodu i onda se fotografirao. Ispunjavalo ga je neko surovo zadovoljstvo. Bijaše sada radnik Johann Huber iz Graza.

Putem zastane. Trebalo je urediti još neke stvari iz vremena kada se zvao Steiner. Pođe do telefonske govornice i potraži u knjizi jedan broj. „Leopold Schäfer“, mrmljao je, „Trautenaugasse 27.“ To se ime urezalo u njegovo pamćenje.

Nađe broj i nazove. Javila se neka žena. „Da li je stražar Schäfer kod kuće?“ upita on.

„Da, odmah ću ga zvati.“

„Nije potrebno“, odvrati Steiner brzo. „Ovdje uprava policije iz Elisabethpromenade. U dvanaest sati je racija. Stražar Schäfer treba da se javi ovdje u jedanaest i četrdeset i pet. Jeste li razumjeli?“

„Da. U jedanaest i četrdeset i pet.“

„Dobro.“ Steiner odloži slušalicu.

Trautenaugasse bijaše uska, tiha ulica s trošnim, malograđanskim kućama. Steiner pažljivo pogleda kuću broj 27. Nije se nimalo razlikovala od ostalih; ali učini mu se naročito neugodna. Zatim se vratio natrag dio puta i čekao.

Stražar Schäfer žurno iziđe iz kuće; pri tom je važno bučio. Steiner mu pođe u susret, tako da ga sretne na jednom tamnom mjestu. Tamo ga snažno udari po ramenu.

Schäfer zatetura. „Jeste li pijani, čovječe?“ zaurla. „Zar ne vidite da je pred vama činovnik u službi?“

„Ne“, odvrati Steiner. „Vidim samo jednog bijednog kurvinog sina, razumiješ li?“

U prvi čas ostade Schäfer bez riječi. „Čovječe“, reče onda tiho. „Mora da ste ludi! To ćete mi platiti! Naprijed, sa mnom na policiju.“

On pokuša da izvuče revolver. Steiner ga udari nogom po ruci, munjevito priđe i učini nešto najsramotnije za muškarca; ošamario je Schäfera slijeva i zdesna. Stražar zahropta i skoči na nj. Steiner skoči u stranu i udari ga lijevom po nosu koji je odmah prokrvario.

„Kurvin sine!“ režao je. „Bijedni seronjo! Kukavna mrcino!“ Zatim mu suhim ravnim udarcem razbije usne i osjeti kako se zubi skrhaše pod njegovom šakom. Schäfer zatetura. „U pomoć, u pomoć“ vikao je masnim, visokim glasom.

„Zaveži gubicu!“ zareži Steiner, oštro ga udari desnom rukom u bradu i odmah zatim kratkim lijevim direktoru u solar plexus. Schäfer ispusti glas sličan žabi i sruši se poput stupa na tle.

Nekoliko se prozora rasvijetli. „Šta se opet dogodilo?“ vikne jedan glas.

„Ništa“, odvrati Steiner iz tame. „Jedan pijanica!“

„Đavo neka nosi te pijandure!“ vikne glas ljutito. „Odvedite ga na policiju!“

„Tamo i treba da ide.“

„Udarite ga još prije toga nekoliko puta po pijanoj gubici!“

Prozor je zalupio. Steiner se nasmiješi i nestane iza slijedećeg ugla. Bilo je sigurno da ga Schäfer u tami ovako promijenjena nije prepoznao. Prošao je nekoliko raskrižja dok nije došao u prometniji dio grada. Onda uspori korake.

Prekrasno i ujedno da se pobljuješ, mislio je. To malo smiješne osvete! Ali ona vrijedi koliko i godine bijega i poniženja. Treba iskoristiti svaku priliku. Ispod jedne svjetiljke zastane i izvadi pasoš. Johann Huber! Radnik! Ti si mrtav i truneš negdje u zemlji Graza – ali tvoj pasoš živi i vlasti ga priznaju. Ja, Josef Steiner, živim; ali bez pasoša mrtav za vlasti. On se nasmije. Mijenjajmo, Johanne Huber! Daj mi svoj papirnati život i uzmi moju smrt bez papira! Kada nam živi ne pomažu, moraju to činiti mrtvi!

VI

Kern se u nedjelju uveče vratio u svoj hotel. U sobi sretne Marilla, koji bijaše uzbuđen.

„Konačno netko!“ vikne on. „Prokleta daščara, u kojoj baš danas nema nijedne mrcine! Svi su izišli! Svi su vani! Čak i prokleti krčmar!“

„Šta se dogodilo?“ upita Kern.

„Znate li gdje stanuje neka babica? Ili liječnik, bilo kakav ženski liječnik, ili tako nešto.“

„Ne znam.“

„Naravno da ne znate!“ Marili je zurio u njega. „Ta vi ste razborit čovjek, Kern. Dođite sa mnom. Netko mora ostati kraj žene. Ja ću potražiti babicu. Možete li?“

„Šta?“

„Paziti da se odviše ne pomiče! Razgovarati s njom. Raditi bilo što!“

On povuče Kerna, koji nije shvaćao što se dogodilo, hodnikom u donji kat i otvori vrata jedne sobice u kojoj osim kreveta ne bijaše mnogo stvari. U krevetu je ležala neka žena i stenjala.

„Sedmi mjesec! Pobačaj ili nešto takva! Umirite je ako možete! Ja idem po liječnika.“

Izišao je prije no što je Kern mogao bilo što odgovoriti.

Žena u krevetu je stenjala. Kern priđe hodajući na prstima.

„Trebate li nešto?“ upita on.

Žena je i dalje stenjala. Njena izblijedjela plava kosa bijaše posve mokra od znoja, a na sivom licu tamno svjetlucahu krupne sunčane pjege. Oči bijahu izvrnute; iza poluotvorenih kapaka vidjela se samo bjeloočnica. Tanke usne bijahu rastvorene i zubi čvrsto stisnuti jedni uz druge. Svijetlili su veoma bijeli iz polutame.

„Trebate li nešto?“ upita Kern još jednom.

Kern pogleda po sobi. Jeftin, tanak ogrtač visio je preko stolice kao bačen. Pokraj kreveta bijaše par izgaženih cipela. Žena je obučena ležala u krevetu kao da se srušila. Na stolu je stajala boca s vodom, a pored umivaonika jedan kovčeg.

Žena je stenjala. Kern nije znao što da učini. Bacala se amo-tamo. Sjetio se što mu je Marili rekao i onoga što bijaše naučio u jednoj godini studija, te pokuša da čvrsto uhvati ženina ramena. Bilo je to kao da želi zadržati zmiju. Dok se trudio, ona mu je izmicala i gurala ga, onda naglo podigla ruke i u trenu se uhvatila svom snagom za njegove mišice.

Stajao je kao prikovan. Nikad ne bi pomislio da bi ova žena mogla imati takvu snagu. Okrenula je polako glavu poput zavrtnja, i jezivo stenjala kao da joj dah dolazi iz zemlje.

Tijelo se trgne, i Kern odjednom vidje, pod pokrivačem što se pomakao, crnocrvenu mrlju kako se širi na ponjavi i postaje sve veća. Pokuša da se oslobodi, ali žena ga držaše željeznom snagom. Kao začaran zurio je u mrlju što se pretvarala u široku traku sve dok nije dosegla rub ponjave i otud kapala na pod stvarajući crnu lokvu.

„Pustite! Pustite me!“ Kern se nije usudio micati rukama da ne bi time tresao ženino tijelo. „Pustite!“ hripao je. „Pustite!“

Ženino tijelo najednom omlohavi. Ona ga pusti i padne na jastuke. Kern malo podigne pokrivač. Val krvi navre i pljusne na pod. On odskoči i potrči gore u sobu u kojoj je stanovala Ruth Holland.

Bila je u sobi. Sjedila je sama na krevetu između otvorenih knjiga.

„Dođite!“ poviče Kern. „Dolje će iskrvariti jedna žena!“

Trčali su dolje. Soba je postala tamnija. Na prozoru je gorjelo večernje rumenilo i bacalo mračan sjaj po podu i stolu. Crveni odsjaj blistao je poput rubina u boci vode. Žena je sada mirno ležala. Činilo se da više ne diše.

Ruth Holland podigne pokrivač. Žena je plivala u krvi. „Upalite svjetlo“, vikne djevojka.

Kern potrči do prekidača. Svjetlo slabe svjetiljke pomiješalo se s večernjim rumenilom u mutnu svjetlost. U toj žutocrvenoj pari ležala je žena na krevetu. Činilo se da se sva pretvorila u izobličen trbuh s pomaknutim krvavim haljinama ispod kojih su virile noge s napola svučenim, crnim čarapama, čudnovato zavrnute u sebe i omlohavjele.

„Dajte ručnik! Treba zaustaviti krvarenje! Možda ćete naći nešto!“

Kern vidje kako je Ruth zavrnula rukave i pokušala raskopčati ženinu odjeću. Dade joj ručnik s umivaonika. „Liječnik treba da stigne svaki čas! Marili je otišao po njega!“

Tražio je zavoje i užurbano istresao kovčeg.

„Dajte ovamo sve što nađete“, vikne Ruth.

Na podu je ležala hrpa rublja za dojenčad – košuljice, pelene, krpe i usred toga nekoliko kaputića, spletenih od ružičaste i svijetloplave vune, ukrašenih vrpcama i svilom. Jedan još ne bijaše dovršen; dvije igle za pletenje bijahu još u njem zabodene. Klupko mekane, plave vune ispalo je i skotrljalo se bez šuma na pod.

„Dajte ovamo!“ Ruth odbaci krvavi ručnik. Kern joj dade pelene i krpe. Onda začuje korake na stepenicama. Odmah zatim otvore se vrata i uđe Marili s liječnikom.

„No, šta je to – prokletstvo!“

Liječnik zakorači dugim korakom, gurne Ruth Holland u stranu i sagne se nad ženu. Nakon nekog vremena okrene se Marillu. „Nazovite odmah broj 2167. Neka smjesta dođe Braun i donese sve što je potrebno za narkozu i Braxton-Hicks operaciju. Razumijete li? Osim toga sve za teško krvarenje.“

„Dobro.“

Liječnik se okrene. „Vi možete ići!" reče Kernu. „Gospođica ostaje ovdje. Donesite vode. Dodajte mi torbu.“

Drugi liječnik dođe deset minuta kasnije. Kernovom pomoći i nekolicine drugih ljudi koji su u međuvremenu bili došli pretvorena je prostorija kraj koje je ležala žena u operacionu sobu. Krevete su gurnuli u stranu, stolove primakli i priredili instrumente. Hotelijer donese najjače žarulje koje je imao i namjesti ih u svjetiljke.

„Naprijed, naprijed!“

Prvi je liječnik nestrpljivo navaljivao. Onda brzo navuče bijeli kaput, koji mu Ruth Holand zakopča. „Uzmite i vi tako nešto!“ On joj dobaci jedan kaput. „Možda ćemo vas trebati ovdje. Možete li gledati krv? Da li vam pozlije?“

„Ne“, reče Ruth.

„Dobro! Hrabra djevojka!“

„Možda bih i ja mogao nešto pomoći“, reče Kern. „Imam dva semestra medicine.“

„Zasada ne.“ Liječnik potraži instrumente. „Možemo li početi? “

Na njegovoj ćeli blistalo je svjetlo. Vrata bijahu skinuta. Četiri muškarca odnijela su preko hodnika krevet sa ženom koja je tiho jecala. Oči joj bijahu širom otvorene. Njene su bezbojne usne drhtale.

„Naprijed! Prihvatite!“ okomio se liječnik. „Podignite! Oprezno, dovraga!“

Žena bijaše teška. Kernu izbije znoj na čelo. Njegov se pogled sretne s Ruthinim. Bila je blijeda, ali mirna i tako promijenjena da ju je jedva prepoznao. Pripadala je ženi koja je krvarila.

„Tako! Napolje svi koji ovdje nemaju posla“, okomio se ćelavi liječnik. Uzeo je ženinu ruku. „Neće boljeti. Bit će posve lako“, govorio je odjednom majčinskim glasom.

„Spasite dijete“, prošapta žena.

„Oboje, oboje..odvrati liječnik nježno. „Dijete...“

„Okrenut ćemo ga samo malo, okrenuti, da odmaknemo ramena. Onda će izaći poput munje. Samo mimo, potpuno mirno. Narkoza!“

Kern stajaše s Marillom i s još nekolicinom drugih ljudi u sobi iz koje su iznijeli ženu. Čekali su dok ih ponovo ne pozovu. Iz susjedne sobe čulo se prigušeno mrmljanje liječnika. Na podu ležahu razbacani ružičasti i plavi pleteni kaputići.

„Porod“, reče Marili Kernu. „Tako je to kada se dolazi na svijet – krv i krikovi! Razumijete li, Kern?“

„Da.“

„Ne“, reče Marili, „ni vi, ni ja! Žena! Samo jedna žena. Zar se ne osjećate svinjom?“

„Ne“, odvrati Kern.

„Tako? Ali ja da!“ Marili je obrisao naočari i promatrao Kerna. „Jeste li već spavali s nekom ženom? Ne! Inače biste se i vi osjećali svinjom. Da li se ovdje može dobiti rakije?“

Iz dubine sobe izađe konobar.

„Donesite pola boce konjaka!“ reče Marili. „Da, da, imam novaca! Samo donesite!“

Konobar nestane. Zajedno s njim ode i hotelijer i još dvije osobe. Oni ostanu sami. „Sjedimo ovdje na prozor“, reče Marili. Onda pokaže na večernje rumenilo. „Lijepo, zar ne?“

Kern kimne.

„Da“, reče Marili, „jedno kraj drugoga. Da li je to jorgovan tamo dolje u vrtu?“

„Da.“

„Jorgovan i eter. Krv i konjak. Pa živjeli!“

„Donio sam četiri čaše, gospodine Marili“, reče konobar i stavi poslužavnik na stol. „Mislio sam, možda...“ On pokaže glavom prema susjednoj sobi. „Dobro.“

Marili napuni dvije čaše. „Pijete li, Kern?“

„Malo.“

„Apstinencija je židovski porok. Zato se više razumijete u žene. Ali žene ne žele da ih se razumije. Živjeli!“

Kern isprazni svoju čašu. Nakon toga se bolje osjećao. „Da li je prijevremeni porođaj?“ upita on. „Ili još nešto gore?“

„Da. Četiri tjedna prerano. Premorenost. Putovanja, prelaženja preko granice, uzbuđenja, trčkaranja i ostalo. Razumijete li? Žena u tom stanju ne bi to smjela činiti.“

„I čemu sve to?“

Maril natoči ponovo. „Čemu...“ reče on, „zato što je htjela da njeno dijete bude Ceh. Zato što nije htjela da već u školi na njega pljuju i rugaju mu se da je posrani Židov.“

„Razumijem“, reče Kern. „Da li je s njom i njezin muž?“

„Muža su joj prije nekoliko tjedana strpali u rupu. Zašto? Jer je imao trgovinu i bio marljiviji i sposobniji nego njegov konkurent na obližnjem uglu. Šta onda poduzima konkurent? Ode i prijavi marljivog – govorio je protiv države, grdio ili propagirao komunističke ideje. Bilo što. Onda ga strpaju u buturu – a onaj preuzima mušterije. Jasno?“

„To poznajem“, reče Kern.

Marili ispije svoju čašu. „Grubo stoljeće. Mir se učvršćuje topovima i bombarderima, čovječnost koncentracionim logorima i pogromima. Živimo u vrijeme kada su sve vrijednosti okrenute naglavce, Kern. Napadač je danas branitelj mira, a premlaćeni i progonjeni rušilac mira u svijetu. A ima čitavih naroda koji u to vjeruju.“

Pola sata kasnije čuli su tanko, kmečeće vikanje iz susjedne sobe.

„Prokletstvo“, reče Marili. „Uspjeli su! Jedan Ceh više na svijetu! Na to ćemo dignuti čašu! Naprijed, Kern! Za veliki misterij svijeta! Rođenje! Znate li zašto je to misterij? Zato što se iza toga opet umire. Živjeli.“

Vrata se otvoriše. Ušao je drugi liječnik. Bio je poprskan krvlju i znojio se. U rukama je držao nešto crveno poput raka, što je kmečalo, a on ga je pljeskao po leđima.

„Živi!“ gunđao je. „Ima li ovdje nešto...“ on uzme nekoliko krpa, „pa, za silu – gospođice!“

On preda Ruthi dijete i krpe. „Kupati i umotati – ne suviše čvrsto – stara znade sve – gazdarica – ali napolje iz tog etera, ostavite dijete u kupaonici...“ Ruth uzme dijete. Njezine su se oči činile Kernu dvostruko veće nego inače. Liječnik sjedne za stol. „Ima li ovdje konjaka?“

Marili napuni čašu. „Kako se zapravo liječnik osjeća“, upita on, „kad vidi da se svakodnevno grade novi bombarderi, topovi, a nikakve bolnice? Prvi su samo zato ovdje da napune ovo drugo.“

Liječnik pogleda. „Posrano“, reče on, „posrano! Lijepa zadaća: krpaju ih s najvećim umijećem, da bi kasnije na najbarbarskiji način ponovo bili rastrgani u komade. Zašto ne bi djecu odmah ubijali? To je mnogo jednostavnije.“

„Dragi moj“, odgovori narodni poslanik Marili, „zločin je ubijati djecu. Ali ubijati odrasle, to je stvar nacionalne časti.“

,,U slijedećem ratu bit će kod toga dovoljno i žena i djece“, mrmljao je liječnik. „Istrebljujemo koleru – a to je bezopasna bolest nasuprot malo rata.“

„Braun!“ vikne liječnik iz susjedne sobe. „Brzo.“

„Dolazim!“

„Prokletstvo! Čini se da nije sve u redu“, reče Marili.

Nakon nekog vremena vratio se Braun. Izgledao je izgubljeno. „Povrijeđeno je grlo maternice“, reče on. „Ništa se ne može učiniti. Žena će iskrvariti.“

„Ništa se ne može učiniti?“

„Ništa. Sve smo pokušali. Neprestano krvari.“

„Ne možete učiniti transfuziju krvi?“ upita Ruth koja je stajala na vratima. „Možete uzeti od mene.“ Liječnik strese glavom. „Ništa ne pomaže, dijete. Ako ne prestane ..

Vratio se natrag. Vrata su ostala otvorena. Svijetli četvorokut djelovao je sablasno. Sjedili su i šutjeli. Konobar uđe tapkajući.

„Da spremim?“

„Ne.“

„Hoćete li nešto popiti?“ upita Marili Ruth.

Ona strese glavom.

„Ipak, uzmite nešto. Bolje je.“ On nalije pola čaše.

Postalo je tamno. Na horizontu, iznad krovova, svjetlucaše samo još posljednje bljedozeleno i narančasto svijetlo. U tome plivaše blijedi mjesec, izgrižen rupama kao stari mjedeni novac. S ulice su se čuli glasovi. Bijahu glasni, veseli i bezbrižni. Kern se najednom sjeti Steinera i onog što mu je bio rekao. Kad kraj tebe neko umire, ti to ne osjećaš. To je nesreća svijeta. Samilost nije bol. Samilost je skrivena zluradost. Olakšanje da to nismo mi ili netko koga volimo. On pogleda Ruth. Nije joj više mogao vidjeti lica.

Marili osluhne. „Što je to?“

Otegnuti i puni zvuk violine vinuo se u sumrak. Izgubio se, javio se ponovo, uzletio, pobjednički, prkosno – zatim se poput bisera, sve nježnije i nježnije razvila melodija, jednostavna i žalosna kao veće koje je nestajalo.

„To je ovdje u hotelu“, reče Marili gledajući kroz prozor. „Nad nama, u četvrtom katu.“

„Mislim da ga poznajem“, odvrati Kern. „To je violinist kojeg sam već jednom slušao. Nisam znao da i on stanuje ovdje.“

„Nije to običan violinist. To je mnogo više.“

„Da pođem gore i kažem da prestane?“

„Zašto?“

Kern pođe prema vratima. Marillove naočari blistahu. „Ne. Čemu? Uvijek se može biti žalostan. I umiranja ima svagdje. To sve spada zajedno.“

Sjedili su i slušali. Poslije dugog vremena vratio se Braun iz susjedne sobe. „Gotovo“, reče on. „Exitus. Nije mnogo osjetila. Zna samo da je dijete ovdje. To smo joj još mogli reći.“

Njih troje ustanu. „Mogli bi je opet donijeti ovamo“, reče Braun. „Pokrajnju sobu opet će trebati.“

Žena je ležala bijela i odjednom sitna u neredu krvavih krpa, tampona i vjedra i šalica krvi i vate. Ležala je ovdje strana i stroga lica, i ništa je se više nije ticalo. Ćelavi liječnik, koji je hodao kraj nje, djelovao je gotovo nepošteno prema njoj.

„Ostavite je pokrivenu“, reče liječnik. „Bolje da ne vidite ono drugo. Bilo je ionako previše, zar ne, mala gospođice?“

Ruth strese glavom.

„Držali ste se hrabro. Niste ni pisnuli. Znate li što bih sad mogao, Braun? Da se objesim, da se objesim na prvom prozoru!“

„Vi ste spasili dijete; to bijaše velik uspjeh.“

„Objesiti! Razumijete li, znam da smo učinili sve i da smo bili bespomoćni. Usprkos tome mogao bih se objesiti!“

Gnječio je bijesno svoje crveno, mesnato lice nad ovratnikom krvavog haljetka. „Već dvadeset godina radim taj posao i svaki put kada re uspijem mogao bih se objesiti. Preglupo.“ Okrene se Kernu. „Izvadite mi iz lijevog džepa cigarete i stavite mi jednu u usta. Da, mala gospođice, znam što mislite. Tako, a sada vatre. Idem se oprati.“ Buljio je u gumene rukavice kao da su one svemu krive i tromo otišao u kupaonicu.

Odnijeli su mrtvu na krevetu u hodnik i otuda u njenu sobu. Na hodniku je stajalo nekoliko ljudi koji stanovahu u velikoj sobi. „Niste li je mogli odvesti u bolnicu?“ upita neka žena koja je imala vrat kao u purana.

„Ne“, reče Marili. „Inače bismo to učinili.“

„I sada će ostati ovdje cijelu noć? Mrtvac u susjednoj sobi – tko tu može spavati!“

„Onda budite budni, bako“, odgovori Marili.

„Nisam ja baka“, frktaše žena.

„To se vidi.“

Žena ga ljutito pogleda. „A tko će očistiti sobu? Taj zadah neće nikada izići. Mogli ste za to uzeti i sobu broj deset!“

„Vidite“, reče Marili Ruthi, „ova je žena mrtva. Njeno bi je dijete trebalo, a također možda i njezin muž. A ova napolju, neplodna daska za glačanje, živi. I postat će vjerojatno stara kao Metuzalem na bijes svojih sugrađana. To je jedna od zagonetki koje nećemo nikada odgonetnuti.“

„Zlo je tvrđe i više izdrži“, odvrati Ruth mračno. Marili je pogleda. „Odakle vi to već znate?“

„To se danas lako nauči.“

Marili ne odgovori ništa. Samo je pogleda. Oba liječnika uđu. „Dijete je kod gazdarice“, reče ćelavi. „Doći će netko po njega. Odmah ću telefonirati. I zbog žene. Jeste li je pobliže poznavali?“

Marili strese glavom. „Došla je prije nekoliko dana. Samo sam jedanput govorio s njom.“

„Možda ima isprave. Mogle bi se onda predati.“

„Pogledat ću.“

Liječnici odoše. Marili pregleda kovčeg mrtve. U njemu bijahu samo dječje stvari, jedna plava haljina, nešto rublja i šarena zvečka. On ponovo spremi stvari. „Čudnovato, kako je i sve ovo odjednom mrtvo.“

U ručnoj torbi nađe pasoš i prijavnicu policije Frankfurta na Odri. Pogleda je na svjetlu. „Katarina Hirschfeld, rođena Brinkmann iz Münstera, rođena 17. ožujka 1901.“

On ustane i pogleda mrtvu – plavu kosu i usko kruto vestfalsko lice. „Katarina Brinkmann, udana Hirschfeld.“

Onda ponovo pogleda pasoš. „Vrijedi još tri godine“, mrmljao je. „Tri godine za nekog drugog. Za grob je dovoljna i prijavnica.“

On spremi papire. „Ja ću to urediti“, reče Kerou, ,,i nabaviti jednu svijeću. Ne znam – trebalo bi da netko ostane kraj nje. Zapravo, ne koristi ništa, ali čudnovato – osjećam da bi trebalo malo ostati kraj nje.“

,Ja ću ostati ovdje“, odvrati Ruth.

,Ja također“, reče Kern.

,Dobro. Doći ću kasnije i smijeniti vas.

Mjesec postade svjetliji. Noć se uzdigla i bijaše široka i tamnoplava. Donijela je u sobu miris zemlje i cvijeća.

Kern stajaše s Ruth kraj prozora. Činilo mu se kao da bijaše negdje daleko i sada se vratio. U njemu bijaše još taman užas nad krikovima rodilje i trzajućim, krvavim tijelom. Čuo je tiho disanje djevojke pokraj sebe i vidio njena blaga, mlada usta. Znao je odjednom da i ona pripada toj mračnoj tajni koju ljubav zatvara obručem strave; slutio je da i noć pripada tome, i cvijeće, i ovaj teški miris zemlje i taj slatki zvuk violine nad krovovima; znao je da će, ako se okrene, zuriti u njega blijeda maska smrti u plamtećem sjaju svijeće i to više je osjećao pod svojom kožom toplinu koja je činila da zebe i da tiraži toplinu, samo toplinu i ništa nego toplinu ...

Jedna strana ruka uze njegovu i položi je oko glatkih, mladih ramena pokraj njega.

VII

Marili je sjedio na cementiranoj terasi hotela i hladio se novinama. Pred njim bijaše nekoliko knjiga. „Dođi ovamo, Kern!" vikne on. „Veće se bliži. Onda životinja traži samoću, a čovjek društvo. Kako je s dozvolom boravka?“

„Još tjedan dana.“ Kern sjedne k njemu.

„Tjedan dana u zatvoru je mnogo; na slobodi – malo.“ Marili udari po knjigama pred sobom. „Emigracija naobražava. Pod stare dane učim francuski i engleski.“

„Ponekad ne mogu više čuti riječ emigrant“, reče Kern zlovoljno.

Marili se nasmije. „Glupost! Vi ste u najboljem društvu. Dante bijaše emigrant. Schiller je morao kidnuti. Heine. Victor Hugo. To je samo nekoliko njih. Pogledajte onamo gore blijedog brata Mjeseca – emigranta Zemlje. A sama majka Zemlja – stara emigrantica Sunca.“ Žmirkao je. „Možda bi bilo najbolje da do te emigracije nije došlo i da jurimo sada naokolo kao plameni plin. Hi kao sunčane pjege. Zar nije tako?“

„Ne“, reče Kern.

„Tačno.“ Marili se ponovo hladio novinama. „Znate li što sam upravo sada čitao?“

„Da su Zidovi krivi što kiša ne pada.“

„Ne.“

„Da tek krhotina granate u trbuhu znači potpunu sreću za pravog muškarca.“

„Ni to ne.“

„Da su svi Zidovi boljševici zato što tako gramzljivo skupljaju imetak..

„Nije loše. Dalje.“

„Da je Krist bio arijevac. Vanbračni sin jednog germanskog legionara...“

Marili se smijao. „Ne, nećete pogoditi. Bračne ponude. Slušajte: Gdje je dragi, simpatični muškarac, koji me želi usrećiti? Isto takva gospođica, duboko osjećajna priroda, otmjen, plemenit karakter, s ljubavlju za sve lijepo i dobro i prvoklasnim poznavanjem hotelske struke, traži isto takvu dušu, između trideset pete i četrdesete godine, dobrog položaja...“ On pogleda gore. „Između trideset pete i četrdesete! Četrdeset i prva je već isključena. To je vjera, zar ne? Ili ovo: Gdje da nađem tebe koji ćeš me upotpuniti? Duboka, vesela priroda, lady i domaćica, s krilima neslomljenim od svakidašnjice, temperament i duh, unutarnja ljepota i drugarsko razumijevanje želi gentlemena s odgovarajućim prihodom, koji voli umjetnost i sport i koji ujedno mora da bude drag dečko. – Prekrasno, zar ne? Ili uzmimo ovo: Duševno osamljen pedesetogodišnjak, senzibilna priroda, mlađeg izgleda, siroče bez oca i majke...“ Marili zastane. „Siroče bez oca i majke!“ ponovi on. ,,S pedeset! Kakvo žaljenja vrijedno stvorenje, taj mekani pedesetogodišnjak!“

„Evo, dragi moj!“ On pruži novine Kernu. „Dvije strane! Svakog tjedna dvije pune strane samo u ovim novinama. Pogledajte natpise, ovdje sve vrvi dušama, dobrotom, drugarstvom, ljubavlju, prijateljstvom! Pravi raj! Rajski vrt u pustinji politike! To oživljava i osvježuje! Vidi se da u tim bijednim vremenima ipak još ima dobrih ljudi. Tako nešto uvijek ohrabruje..."

On baci novine. „Zašto jednom ne bi unutra stajalo i: komandant koncentracionog logora, duboka priroda, nježna duža ...“

„On sigurno misli da je takav“, reče Kern.

„Sigurno. Što je čovjek primitivniji, ima bolje mišljenje o sebi, to se vidi iz ovih oglasa ovdje. To daje...“ Marili se kreveljio, „snagu udarca! Slijepo uvjerenje! Sumnja i tolerancija jesu osobine kulturnog čovjeka. Zbog toga uvijek nanovo propada: stari Sizifov posao. Jedna od najdubljih alegorija čovječanstva.“

„Gospodine Kern, traži vas netko tko želi govoriti s vama“, javi iznenada uzbuđeno pikolo hotela. „Čini se da nije policija!“

Kern brzo ustane. „Dobro, eto me odmah.“

U prvi čas nije prepoznao siromašnog starijeg čovjeka. Bilo mu je kao da vidi mutnu, izbrisanu sliku na fotografskoj ploči, koja tek postepeno postaje oštrija i poprima poznatije crte.

„Oče!“ reče onda veoma uplašeno.

„Da, Ludwig.“

Stari Kern obriše znoj sa čela. „Vruće je“, reče s iznemoglim smiješkom.

„Da, veoma vruće. Dođi, idemo ovamo u sobu s glasovirom. Tamo je hladno.“

Sjedoše. Kern ponovo ustane da donese ocu limunadu. Bijaše veoma uznemiren. „Dugo se nismo vidjeli, oče“, reče oprezno kad se vratio.

Stari Kern kimne. „Smiješ li sada ostati ovdje, Ludwig?“

„Ne vjerujem. Ti već znaš kako je. Oni su sasvim pošteni. Dozvola boravka na četrnaest dana, i možda još dva-tri dana k tome ali onda je gotovo.“

„Hoćeš li onda ilegalno ostati ovdje?“

„Ne, oče. Ovdje ima sada odviše emigranata. To nisam znao. Nastojat ću da se ponovo vratim u Beč. Tamo se čovjek lakše izgubi. Šta ti radiš sada?“

„Bio sam bolestan, Ludwig. Gripa. Ustao sam tek prije nekoliko dana.“

„Ah, tako...“ Kern olakšano odahne. „Bio si bolestan! Jesi li sada potpuno ozdravio?“

„Da, ta vidiš ...“

„A šta radiš, oče?“

„Smjestio sam se negdje.“

„Dobro te čuvaju“, reče Kern smješkajući se. Starac ga pogleda tako izmučeno i zbunjeno da se zaprepastio. „Zar ti ne ide dobro, oče?“ upita on.

„Dobro, Ludwig, što nama znači dobro? Malo mira, i to je već dobro. Radim; vodim knjige. Nije mnogo. Ali je ipak neko zanimanje. U jednoj trgovini ugljenom.“

„Pa to je sjajno. Koliko tamo zarađuješ?“

„Ne zarađujem ništa. Samo džeparac. Ali imam za to stan i hranu.“

„I to je već nešto. Sutra ću te doći posjetiti, oče.“

„Da – da – ili mogu ja i ovamo doći.“

„Ali čemu da ti trčiš. Ja ću već doći..

„Ludwig...“ stari Kern proguta slinu. „Radije bih došao ovamo.“

Kern ga začuđeno pogleda i odjednom mu sve postade jasno. Snažna žena na vratima... Srce mu udari poput čekića o rebra. Htio je skočiti, uzeti svog oca, pobjeći s njim; u tom vrtlogu mišljaše na svoju majku, na Dresden, na tiha nedjeljna prijepodneva, zajedno – onda vidje pred sobom sudbinom slomljena čovjeka koji ga gledaše užasnom poniznošću, i on pomisli: Propalo! Svršeno! Grča nestade, ostalo je samo bezgranično sažaljenje.

„Dvaput sam dobio izgon. Ludwig. Kad sam samo jedan dan bio ponovo ovdje, našli su me. Nisu se ljutili. Ali ne mogu nas sve ovdje zadržati. Obolio sam: neprestano je padala kiša. Upala pluća s recidivom. I onda – ona me njegovala – inače bih podlegao, Ludwig. I nije ona loša ...“

„Sigurno, oče“, reče Kern mirno.

„I ja nešto privređujem. Zarađujem ono što trošim. Nije lako – ti znaš nije lako. Ali ne mogu više spavati na klupama i uvijek se bojati, Ludwig.. „Razumijem to, oče.“

Starac gledaše pred sebe. „Mislim neki put da bi se majka morala rastaviti. Onda bi mogla ponovo natrag u Njemačku. “

„Da li bi ti to htio?“

„Ne, ne zbog mene. Zbog nje. Ta ja sam svemu kriv. Kad ne bude više moja žena, moći će natrag. Ja sam kriv. I tebi. Zbog mene ti više nemaš domovine.“

Kernu bijaše strašno pri duši. To više ne bijaše njegov otac iz Dresdena, vedar i pun životnog veselja; – to bijaše jedan stariji, bespomoćni muškarac, s njime u rodu, koji se više ne može snaći u životu. U toj zbunjenosti ustane i učini nešto što nije još nikada učinio. On ga obujmi oko uskih, pognutih ramena i poljubi ga.

„Ti to razumiješ, Ludwig?“ mrmljaše Siegmund Kern.

„Da oče. Nema u tom ništa. Sasvim ništa!“ Nježno ga je udario rukom po koščatim leđima i zurio preko njegovih ramena na sliku snijega u Tirolu koja je visila nad glasovirom.

„Ja ću sada ići...“

„Da.“

„Samo još da platim limunadu. Donio sam ti kutiju cigareta. Postao si velik, Ludwig, velik i snažan.“ Da, a ti si star i drhtav, mislio je Kern. Kad bih samo imao ovdje jednog od onih prijeko, koji su te do toga doveli, da mu razbijem sito, zadovoljno, glupo lice! „Limunada je već plaćena. Zaradio sam nešto novca. S tvojom bademovom kremom i tvojom Farr-toaletnom vodom. Jedan drogerist ima još čitavu policu toga, kod njega kupujem.“

Oči Siegmunda Kerna malo oživješe. Onda se žalosno nasmiješi. „I sada moraš s time torbariti. Moraš mi oprostiti, Ludwig.“

„Ali, ne!“ Kern proguta nešto. „To je najbolja škola na svijetu, oče. Upoznaje se život sa dna. I ljudi također. Kasnije se više ne možeš razočarati.“

„Samo da se ne razboliš.“

„Ne, otvrdnuo sam.“

Izašli su. „Ti imaš toliko nade, Ludwig...“ Bože moj, on to zove nadom, mišljaše Kern. „Sve će se opet srediti“, reče on. „Tako ne može ostati.“

„Da..Starac gledaše pred sebe. „Ludwig“, reče onda tiho, „kad opet budemo zajedno – i kad tvoja majka opet bude ovdje ..on učini neku neodređenu kretnju, „onda će sve ovo biti zaboravljeno – mi nećemo više misliti na to – zar ne?“

Govorio je tiho, djetinjasto i povjerljivo; bijaše to kao cvrkutanje umorne ptice. „Da nije bilo mene mogao bi sada studirati, Ludwig“, reče pomalo tužno i mehanički, kao netko tko je tako često razmišljao o tome da je njegov osjećaj krivnje poprimio s vremenom nešto automatsko.

„Bez tebe uopće ne bih bio na životu, oče“, odvrati Kern.

„Ostani zdrav, Ludwig. Nećeš li uzeti cigarete? Ta ja sam tvoj otac i rado bih ti nešto dao.“

„Dobro, oče. Zadržat ću ih.“

„Ne zaboravi me sasvim“, leće starac i njegove usne najednom zadrhtaše. „Mislio sam dobro, Ludwig.“ Činilo se kao da se od tog imena ne može rastati; ponavljao ga je uvijek nanovo. „Ako i nisam uspio, Ludwig, htio sam se brinuti za vas, Ludwig.“

„Ti si se brinuo za nas dokle god si mogao.“

„Sada ću otići. Želim ti sve dobro, dijete moje.“ Dijete, mišljaše Kern. Tko je od nas dvojice dijete? Vidio je oca kako lagano odlazi ulicom, obećao je da će mu pisati i vidjeti ga ponovo, ali je znao da je to posljednji put što ga vidi. Gledao je za njim široko otvorenih očiju sve dok se nije izgubio. Onda postade prazno.

Vrati se natrag. Na terasi je sjedio Marili i još uvijek, lica puna prezira i gađenja, čitao novine. Čudnovato, kako brzo može nešto propasti, mislio je Kern – za vrijeme dok netko drugi još uvijek čita novine. Siroče bez oca i majke, pedesetogodišnjak – smješkao se grčevito i sa sumornom porugom – siroče bez oca i majke – kao da se to ne može postati ako otac i majka i nisu mrtvi...

Tri dana kasnije otputovala je Ruth Holland u Beč. Primila je telegram od prijateljice kod koje je mogla stanovati, i htjela je pokušati da nađe posao i da se upiše na sveučilište.

Uveče, kada je trebalo da otputuje, otišla je s Kernom u restoran „Crno odojče“. Oboje su dotada jeli u narodnoj kuhinji; ali za posljednje veče Kern je predložio da poduzmu nešto naročito.

„Crno odojče“ bijaše mali, zadimljeni lokal, ne odviše skup, ali veoma dobar. Kernu ga je preporučio Marili. Rekao mu je i tačne cijene i naročito mu savjetovao teleći gulaš, vlasnikov specijalitet. Kern izbroji svoj novac i izračuna da će biti dovoljno i za kolač od sira kao desert. Ruth mu je rekla jednom da to strastveno voli. Ali kad su stigli dočeka ih neugodno iznenađenje. Gulaša više nije bilo. Došli su prekasno. Kern je zabrinuto studirao jelovnik. Većina ostalih stvari bijahu skuplje. Pored njega verglaše konobar svoju litaniju. „Suho meso sa zeljem, svinjski kotlet sa salatom, pileći paprikaš, svježa gušća jetra...“

Gušća jetra, mišljaše Kern – ta luda misli da smo multimilijunaši. On pruži jelovnik Ruth. „Šta bi željela umjesto gulaša?“ upita on. Ustanovio je da će, ako naruči kotlete, propasti kolači od sira.

Ruth baci kratak pogled na jelovnik. „Hrenovke sa salatom od krumpira“, reče ona. To je bilo najjeftinije.

„Isključeno“, izjavi Kern. „To nije jelo za rastanak.“

„Ja ih rado jedem. Nakon juha iz narodne kuhinje one su prava gozba.“

„A šta misliš o gozbi sa svinjskim kotletima?“

„Odviše skupo.“

„Ober“, naruči Kern, „dva svinjska kotleta. Ali velika!“

„Svi su jednaki“, odvrati konobar hladno. „Šta prije toga? Juha, Hors d’oeuvre, hladetina?“

„Ne“, reče Ruth prije nego što ju je Kern mogao pitati.

Naručili su još i bocu jeftinog vina, onda se konobar povukao prilično prezirno – kao da je slutio da Kernu nedostaje već pola krune od njegove napojnice.

Lokal bijaše gotovo potpuno prazan. Za stolom u kutu sjedio je još jedan jedini gost. Neki čovjek s monoklom i brazgotinom na širokom, crvenom licu sjedio je ispred čaše piva i promatrao Kerna i Ruth.

„Šteta što taj sjedi ovdje“, reče Kern.

Ruth kimne. „Još kad bi bio netko drugi! Ali to – to podsjeća ...“

„Da, to sigurno nije emigrant“, reče Kern. „Prije ono suprotno."

„Ne gledajmo uopće tamo ..

Ali on je ipak gledao. I onda primijeti da ili čovjek neprestano i dalje promatra.

„Ne znam što hoće“, reče ljutito. „Ne skida očiju sa nas."

„Možda je agent Gestapoa. Čula sam da ovdje sve vrvi od špicla.“

„Da odem tamo i upitam ga šta želi?“

„Ne!“ Ruth uplašeno položi svoju ruku na Kernovu.

Stigli su kotleti. Bijahu dobro pečeni i mladi, uz to su dobili i svježu zelenu salatu. Usprkos tome nije im godilo kako su očekivali. Bijahu odviše nemirni.

„Ne može biti da je zbog nas ovdje“, reče Kern. „Nitko nije znao da ćemo doći ovamo.“

„To ne“, odvrati Ruth. „Možda je ovdje slučajno. Ali promatra nas, to se vidi...“

Konobar odnese zdjele. Kern je zlovoljno gledao za njim. Htio je Ruth prirediti veselje, a sada je strah pred onim klipanom s monoklom sve pokvario. Ustane ljutito; odlučio je. „Jedan čas, Ruth...“

„Šta ćeš učiniti?“ upita ona sa strahom, „ostani ovdje!“

„Ne, ne, ništa s onim tamo prijeko. Hoću samo da govorim s gazdom.“

Kada su dolazili uzeo je za svaki slučaj sa sobom dvije bočice parfema. Sada je htio pokušati da promijeni kod krčmara jednu od njih za dva kolača od sira. Vrijedile su mnogo više, ali to mu bijaše svejedno. Poslije nesretnih kotleta htio je da Ruth ima barem kolače koje voli. Možda će moći dobiti k tome i jednu kavu.

On iziđe i predloži to krčmaru. Taj se odmah zacrvenje. „Aha, žderati, a onda ne moći platiti! Ne, moj dragi, tu postoji samo jedno: policija!“

„Mogu platiti što sam pojeo!“ Kern ljutito baci novac na stol.

„Prebrojte!“ reče vlasnik konobaru. „Spremite tu vašu vodicu“, okomi se onda na Kerna. „Šta uopće želite? Jeste li gost ili torbar?“

„Zasada sam gost“, izjavi Kern ljutito. „A vi ste..

„Jedan čas!“ reče jedan glas iza njega.

Kern se brzo okrene. Stranac s monoklom stajaše tik iza njega. „Mogu li vas nešto upitati?“

Čovjek se odmakne nekoliko koraka od šanka. Kern ga je slijedio. Srce mu je najednom kucalo kao ludo. „Vi ste njemački emigrant, zar ne?“ upita čovjek.

Kern je zurio u njega. „Što se to vas tiče?“

„Ništa“, odvrati čovjek mimo. „Čuo sam o čemu ste sada pregovarali. Hoćete li meni prodati bocu?“ Kern je sada mislio da zna na što čovjek cilja. Ako mu proda bocu bit će kriv zbog nedozvoljene trgovine i može biti odmah uhapšen i prognan. „Ne“, reče on.

„Zašto ne?“

„Nemam ništa na prodaju. Ne trgujem.“

„Onda dajte da mijenjamo. Ja ću vam za to dati ono što vam vlasnik nije htio: kolač i kavu.“

„Ne razumijem o čemu govorite“, reče Kern. Čovjek se smješkao. ,,A ja razumijem da ste sumnjičavi. Slušajte. Ja sam iz Berlina i za jedan sat putujem natrag. Vi ne možete natrag...“

„Ne“, reče Kern.

Čovjek ga pogleda. „To je razlog zbog čega stojim ovdje. I zbog čega bih vam rado pomogao ovom sitnicom. U ratu sam bio komandir čete. Jedan od mojih najboljih ljudi bijaše Židov. Hoćete li mi sada dati tu bočicu?“

Kern mu pruži. „Oprostite“, reče on. „Mislio sam o vama nešto sasvim drugo.“

„Mogu to i misliti.“ Čovjek se smijao. ,,A sada nemojte pustiti da mlada gospođica i dalje bude sama. Sigurno je već u strahu. Želim vam oboma sve dobro.“ Dade Kernu ruku.

„Hvala. Mnogo hvala.“

Kern se vrati zbunjen. „Ruth“, reče on, „ili je Božić, ili sam lud.“

Odmah zatim pojavi se konobar. Nosio je poslužavnik i srebrni stalak s kolačima, složenim na tri kata.

„Šta je to?“ upita Ruth začuđeno.

„To je čudo Kernovih Farr-parfema!“

Kern je blistao i natoči kavu. „Imamo pravo svako na jedan kolač koji želimo. Koji ćeš ti uzeti, Ruth?“

„Jedan kolač sa sirom.“

„Evo ti kolač sa sirom. Ja ću uzeti indijaner.“

„Da vam ostale umotam?“ upita konobar.

„Koje ostale? Kako?“

Konobar pokaže rukom na sva tri kata kolača.

„Pa sve je ovo naručeno za vas!“

Kern ga začuđeno pogleda. „Sve za nas? Ta gdje je – neće li gospodin doći...“

„On je već odavno otišao. Sve je već uređeno. Dakle...“

„Čekajte“, reče brzo Kern, „čekajte za ime božje! Još jednu kremšnitu, Ruth? Marcipan? Kolač od badema?“

On joj natovari pun tanjir i uzme sebi još nekoliko komada. „Tako“, reče onda odahnuvši, „ostatak umotajte, molim vas, u dva omota. Jedan ćeš ti uzeti sa sobom, Ruth. Krasno je što se mogu jedanput za tebe brinuti!“

„Šampanjac se već hladi“, reče konobar i uzme srebrnu čaroliju.

„Šampanjac! Dobar vic!“ Kern se nasmije.

„Nikakav vic." Konobar pokaže prema vratima. Tamo se pojavio vlasnik osobno i nosio pred sobom posudu napunjenu ledom, iz koje je virio vrat jedne boce šampanjca.

„Nemojte mi zamjeriti“, kreveljio se slatko. „Naravno, bijaše samo šala ono prije..

Kern se širom otvorenih očiju nasloni na svoju stolicu.

Konobar kimne. „Sve je već plaćeno.“

„Sanjam“, reče Kern i protrlja oči. „Jesi li ikada pila šampanjac, Ruth?“

„Ne. To sam gledala samo u kinu.“

Kern se jedva pribrao. „Gospodine gostioničaru“, reče dostojanstveno, „vidite li kakav sam vam. dobar posao bio predložio. Jednu bocu u cijelom svijetu poznatog Kern-Farr parfema za dva smiješna kolača od sira. Ovdje vidite što za to daju poznavaoci!“

„Sve se ne može znati“, objasni vlasnik. „Ja se više razumijem u pića.“

„Ruth“, reče Kern, „od danas vjerujem u čuda. Kad bi sada uletio kroz prozor bijeli golub i nosio u kljunu dva pasoša što vrijede pet godina, ili jednu trajnu dozvolu za rad – ne bih se tome začudio.“

Ispili su bocu. Činilo bi im se kao grijeh kad bi i jedna kap ostala. Nije im mnogo godilo, ali oni su pili; ali oni su pili i postajali sve vedriji i bili naposljetku oboje malo pijani.

Ustali su. Kern uze omote s kolačima i htjede da plati kotlete. Ali konobar odbije. „Sve je već uređeno ...“

„Ruth“, reče Kern s naporom, „život nas pobjeđuje. Još jedan takav dan i postat ću romantik.“

Vlasnik ih zadrži. „Imate li još koju bočicu? Mislio sam, za moju ženu...“

Kern se ponovo probudi. „Slučajno imam ovdje još jednu. Posljednju.“ On izvadi drugu bočicu iz džepa. „Ali ne više kao prije, dragi moj. Tu priliku ste propustili! Dvadeset kruna!“ od zadrži dah. „Kao za vas!“

Vlasnik je munjevito računao. Konjičkom kapetanu zaračunao je na šampanjcu i kolačima trideset kruna previše. Preostaje još deset kruna zarade. „Petnaest“, ponudi on.

„Dvadeset.“ Kern učini kretnju kao da će spremiti bocu.

„Dakle dobro.“ Krčmar izvadi iz džepa zgužvanu novčanicu. On odluči da će reći svojoj jedroj ljubavnici Barbari da je boca stajala pedeset. Tako će uštedjeti šešir što ga ona već tjednima traži, a koji stoji četrdeset i osam kruna. Dvostruki posao.

Kern i Ruth se vrate u hotel. Uzeli su kovčeg i otišli onda na kolodvor.

Ruth je postala tiha. „Ne budi žalosna“, reče Kern. „Doći ću brzo za tobom. Najkasnije za tjedan dana moram odavde. Poznajem to. Onda ću doći u Beč. Hoćeš li da dođem u Beč?“

„Da, dođi! Ali samo ako je to dobro za tebe.“

„Zašto jednostavno ne kažeš: Da, dođi.“ Pogledala ga je kao da se osjeća krivom. „Ne znači li više ono drugo?“

„Ne znam. Zvuči opreznije.“

„Da“, odvrati odjednom tužno, „opreznije.“

„Ne budi žalosna“, reče Kern. „Prije si bila tako vesela.“

Pogledala ga je bespomoćno. „Ne slušaj me“, mrmljala je. „Neki put sam posve smušena. Možda je to od vina. Mislim da je to vino. Dođi, imamo još nekoliko minuta vremena.“

Sjeli su na klupu u parku. Kern stavi ruku oko njenih ramena. „Budi vedra, Ruth. Ovo drugo ne koristi. To zvuči glupo, ali za nas to nije glupo. Mi trebamo ono malo naše vedrine. Baš mi.“

Zurila je pred sebe. „Ta ja bih htjela da budem vesela, Ludwig. Ali ja sam tako teška. Tako bih rado bila laka. Htjela bih da sve učinim dobro. Ali uvijek ispadne nespretno i teško.“ Izgovorila je to ljutito, i Kern odjednom vidje da je njeno lice obliveno suzama. Plakala je bezglasno, ljutito i bespomoćne. „Ne znam zašto plačem“, reče ona, „baš sada imam tako malo razloga. Ali možda baš zato plačem. Ne gledaj, ne gledaj me...“

„Ipak“, odvrati Kern.

Nagnula je lice i položila ruke na njegova ramena. On je privuče k sebi i ona ga je ljubila – slijepo, zatvorenih očiju i čvrsto zatvorenih usta, divlje i ljutito, kao da ga gura od sebe.

„Ah ..Postala je mirnija. „Ti ne znaš ...“ glava joj padne na njegova ramena, njene oči ostadoše zatvorene, „ti ne znaš..Njena su se usta otvorila i usne joj postadoše mekane kao plod.

Pođoše dalje. Na kolodvoru Kern nestade i kupi kitu ruža. Pri tome je blagosiljao čovjeka s monoklom i vlasnika „Crnog odojčeta“.

Kad je donio cvijeće Ruth bijaše posve zbunjena. Ona pocrvenje i sva tuga nestane s njena lica. „Cvijeće“, reče ona, „ruže! Otputovat ću kao filmska zvijezda.“

„Ti ćeš otputovati kao žena jednog izvanredno spretnog poslovnog čovjeka“, izjavi Kern ponosno. „Posleni ljudi ne poklanjaju cvijeće, Ludwig.“

„Ipak, najmlađa generacija čini to ponovo.“

On stavi njen kovčeg i omot s kolačima u mrežu za prtljagu. Zatim iziđu iz vagona. Na kolodvoru ona uzme njegovu glavu u svoje ruke i pogleda ga ozbiljno. „Bilo je dobro što si bio ovdje.“ Poljubila ga je. „A sada idi. Otiđi dok budem ulazila. Neću da sada ponovo plačem. Inače ćeš misliti da ne znam drugačije. Idi..

On ostane. „Ne bojim se jednog rastanka“, reče on. „Mnoge sam već doživio. To nije rastanak.“

Vlak krene. Ruth je mahala. Kern stajaše sve dok vlaka nije nestalo. Onda se vrati. Imao je osjećaj kao da je čitav grad izumro.

Pred ulazom u hotel sretne Rabea. „Dobro veće“, reče on, izvadi kutiju cigareta i ponudi mu. Rabe ustukne i digne ruku kao da se hoće obraniti od udarca. Kern ga začuđeno pogleda. „Oprostite“, reče Rabe vrlo smeteno. „To je još jedna – jedna nehotična kretnja...“

On uzme cigaretu.

Steiner bijaše već četrnaest dana konobar u gostionici ,,K zelenom drvetu“. Bilo je kasno noću. Gostioničar je već prije dva sata legao da spava i samo je još nekoliko gostiju sjedilo naokolo.

Steiner spusti prozorske kapke. „Zatvaramo!“ reče on.

„Pusti da još popijemo jednu, Johann“, odvrati jedan od gostiju, neki stolarski majstor s licem kao u krastavca.

„Dobro“, odvrati Steiner. „Barak?“

„Ne, neću više madžarsko piće. Počnimo sada sa šljivovicom.“

Steiner donese bocu i čaše. „Popij i ti jednu s nama“, reče stolarski majstor.

„Danas ne. Ili ništa, ili bih se morao napiti.“

„Onda se napij.“ Stolarski majstor ribao je svoj krastavac. „I ja se opijam! Zamisli: treća kći! Dođe ti danas ujutru babica i kaže: Čestitam, gospodine Blau, treća, zdrava kći! A ja sam bio siguran da će ovaj put biti dječak! Tri djevojčice, a nasljednika nema! Nije li to da poludiš? Nije li to da poludiš, Johann? Ti si čovjek, ti moraš to razumjeti!“

„I te kako“, reče Steiner. „Hoćemo li uzeti veće Čaše?“

Stolarski majstor udari šakom po stolu. „Ti imaš prokleto pravo! To je ono! Veće čaše, to je u stvari! Kako se još nisam toga sjetio!“

Uzeli su veće čaše. Onda je stolarski majstor sve pobrkao i žalio se što mu je žena rodila tri sina. S naporom plati i iziđe napolje u društvu svojih prijatelja.

Steiner pospremi. Nalije još jednu veću čašu šljivinog špirita i popije. U glavi mu je brujalo. Sjeo je za stol i mozgao. Zatim ustade i ode u svoju sobicu. Između vlastitih stvari izvadio je sliku svoje žene i dugo je gledao. Ništa nije čuo o njoj. Nije joj nikada pisao jer je pretpostavljao da pregledavaju njenu poštu. Vjerovao je da je zatražila rastavu.

„Prokletstvo!“ Ustao je: „Možda me je već odavno zaboravila i sada živi s nekim drugim!“ On u jedan mah podere fotografiju i baci je na pod. „I ja moram napolje odavde. Inače će me to uništiti! Ja sam čovjek koji živi sam, ja sam Johann Huber, a ne više Steiner, gotovo!“

On ispije još jednu čašu, onda zaključa i pođe na ulicu. U blizini Ringa oslovi ga neka djevojka. „Hoćeš li sa mnom, zlato?“

„Da.“

Išli su jedno pokraj drugoga. Djevojka je sa strane ispitujući promatrala Steinera. „Ta nisi me ni pogledao.“

„Jesam“, odvrati Steiner ne dignuvši pogled.

„Ne vjerujem. Sviđam ti se?“

„Da, ti mi se sviđaš.“

„To kod tebe ide brzo.“

Ona gume svoju ruku pod njegovu. „Šta ćeš mi pokloniti, zlato?“

„Ne znam. Šta želiš?“

„Ostaješ cijelu noć?“

„Ne.“

„Kako bi bilo, dvadeset šilinga?“

„Deset. Ja sam konobar i ne zarađujem mnogo.“

„Ti ne izgledaš kao konobar.“

„Ima ljudi koji ne izgledaju kao predsjednici država, a ipak to jesu.“

Djevojka se smijala. „Ti si veseo. Ja volim vesele ljude. Dakle neka bude deset. Imam lijepu sobu. Vidjet ćeš, učinit ću te sretnim.“

„Tako?“ reče Steiner.

Soba je izgledala kao šator od crvena pliša s bezvrijednim figuricama i vezovima po stolu i stolicama. Na sofi su sjedili medvjedići, pokladne lutke i majmuni od sukna. Nad sofom je visila uvećana fotografija nekog narednika u uniformi, zurećeg pogleda i ulaštena brka.

„Da li je to tvoj muž?“ upita Steiner.

„Ne, to je pokojni gazdaričin muž.“

„Ta je valjda sretna što ga se riješila, ne?“

„Nemaš pojma!“ Djevojka je otkopčala bluzu. „Još i danas cmizdri za njim, toliko je bio sjajan. Kršan, znaš?“

„Zašto ga je onda objesila ovdje kod tebe?“

„Kod sebe ima neku drugu njegovu sliku. Veću i šarenu. Naravno, samo je uniforma šarena, znaš? Dođi, otvori mi kopče straga!“

Steiner osjeti čvrsta ramena pod svojim rukama. Nije to očekivao. Poznavao je kurve još iz vremena vojske – uvijek nešto premekano i sivo pod rukom.

Djevojka baci bluzu na sofu. Prsa bijahu puna i čvrsta. Pristajala su vratu i snažnim ramenima. „Sjedni, zlato“, reče ona. „Smjesti se udobno. Mi i konobari imamo uvijek umorne noge.“

Ona skine suknju.

„Prokletstvo“, reče Steiner, „pa ti si lijepa!“

„To su mi već mnogi rekli.“ Djevojka pažljivo složi suknju. „Ako te ne smeta...“

„Ipak, smeta me.“

Ona se malo okrene. „Šališ se – pa ti si zaista veseljak!“

Steiner je pogleda.

„Zašto me tako gledaš?“ reče djevojka. „Mogao bi uplašiti čovjeka. Isuse, kao rasparač! Dugo si bio bez žene, zar ne?“

„Kako se zoveš? upita Steiner.

„Smijat ćeš se – Elvira. To je bila ideja moje majke. Uvijek je visoko ciljala. Dođi u krevet.“

„Ne“, reče Steiner, „hajde da još nešto popijemo.“

„Imaš li novaca?“ upita ona brzo.

Steiner kimne. Elvira ode gola i bezbrižna prema vratima. „Gospođo Poschnigg!“ vikne. „Nešto za piće.“

Gazdarica se pojavi tako brzo kao da je prisluškivala iza vrata. Bijaše okrugla, stisnuta u crni samt i imala je crvene obraze i sjajne okrugle oči. „Ima šampanjca“, reče spremno, „kao šećer!“

„Rakije“, odvrati Steiner i ne pogledavši je. „Šljivovice, trešnjevače, encijana, sasvim svejedno.“

Žene se pogledaju. „Trešnjevaču“, reče Elvira, „onu dobru, s gornje police. Stoji deset šilinga, zlato.“ Steiner joj dade novac. „Odakle ti takva koža?“ upita on.

„Nijedne bubuljice, zar ne?“ Elvira se vrtjela pred njim amo-tamo. „Takvu imaju samo crvenokose.“

„Da“, reče Steiner, „nisam prije ni vidio da imaš crvenu kosu.“

„To je zbog šešira, dragi.“ Elvira uzme bocu od gazdarice. „Popijte i vi jednu, gospođo Poschnigg.“

„Ako mi dopustite?“ gazdarica sjedne. „Vama je dobro, gospođice Elviro!“ Ona uzdahne. „Mi, sirote udovice – uvijek osamljene...“

Jadna udovica okrene čašu i odmah napuni novu. ,,U zdravlje, zgodni ste, gospodine!“

Ona ustane i pogleda zavodnički Steinera. „Onda, mnogo hvala! I dobru zabavu.“

„Kod ove imaš šanse, zlato“, reče Elvira.

„Daj mi ovamo čašu za vodu“, reče Steiner. On je napuni i popije.

„Isuse!“ Elvira ga zabrinuto pogleda. „Valjda nećeš ništa razbiti, dragi? Stan je dragocjen, znaš? Tako nešto je skupo, zlatane!“

„Sjedni ovamo“, reče Steiner. „Pored mene.“

„Trebali smo se izvesti napolje. U Prater ili u šumu.“

Steiner digne glavu. Osjećao je trešnjevaču kako ispod njegova čela udara mekanim čekićima u očne jabučice. „U šumu?“ upita on.

„Da. u šumu. Ili u žitno polje, ljeto je.“

„Žitno polje – ljeto? Kako si se sjetila žitnog polja?“

„Slučajno mi je palo na pamet“, brbljala je Elvira hitro i zabrinuto. „Ljeto je, zlato! Onda se koji - put ode u žitno polje, znaš?“

„Ne sakrivaj bocu, neću razbiti tvoj šator. U žitno polje, kažeš – ljeti?“

„Naravno ljeti, zlato, zimi je hladno.“

Steiner napuni čašu. „Prokletstvo, kako mirišeš ...“

„Sve crvenokose mirišu slično, zlatane.“

„Čekići su udarali brže. Soba se zanjihala. „Žitno polje...“ reče Steiner polako i teško, ,,i vjetar noću...“

„Dođi sada u krevet, dragi, skini se...“

„Otvori prozor...“

„Ta prozor je otvoren, zlato. Dođi, učinit ću te sretnim.“

Steiner je pio. „Jesi li kada bila sretna?“ upita zureći u stol.

„Naravno, često."

„Ah, zatvori kljun. Ugasi svjetlo.“

„Skini se najprije.“

„Ugasi svjetlo.“

Elvira posluša. U sobi postade tamno. „Dođi u krevet, zlato."

„Ne, krevet ne. Krevet je nešto drugo. Prokletstvo! Krevet ne!"

Steiner ulije nesigurnom rukom trešnjevaču u svoju čašu. U glavi mu je tutnjalo. Djevojka je hodala po sobi. Prišla je prozoru, zastala jedan čas i pogledala napolje. Slabo svjetlo uličnih svjetiljaka padalo je preko njenih tamnih ramena. Iza njene glave stajala je noć. Podigla je ruku u svoju kosu... „Dođi ovamo“, reče Steiner promuklo.

Okrenula se i pošla meko i bezglasno prema njemu. Došla je, zrela kao polje žita, tamna i nepoznata, s mirisom i kožom tisuća žena i jedne... „Marijo“, mrmljaše Steiner.

Djevojka se nasmije duboko i nježno. „Sada se vidi koliko si pijan, zlato – ta ja se zovem Elvira...“

VIII

Kernu je uspjelo da produlji svoju dozvolu boravka na još pet dana; onda dobije izgon. Dadoše mu besplatnu kartu do granice, i on otputuje do carinarnice.

„Bez isprava?“ upita češki činovnik.

„Da.“

„Uđite. Već ih je nekoliko ovdje. Otprilike za dva sata bit će najpogodnije vrijeme.“

Kern uđe u carinarnicu. Tamo bijaše još troje ljudi – jedan veoma blijed muškarac sa ženom i neki stari Židov.

„Dobro veće“, reče Kern.

Ostali nešto promrmljaše.

Kern odloži kovčeg i sjedne. Bijaše umoran i zatvori oči. Znao je da će put biti dug i pokuša da zaspi.

„Proći ćemo“, čuo je kako govori blijedi čovjek. „Vidjet ćeš Ana, onda će sve biti bolje.“

Žena ne odgovori.

„Sigurno ćemo proći“, poče čovjek ponovo, „sasvim sigurno! Zašto nas ne bi pustili prijeko?“

„Zato što nas ne žele“, odvrati žena.

„Ali i mi smo ljudi...“

Ti jadna ludo, mislio je Kern. Čuo je nejasno kako čovjek i dalje mrmlja; onda je zaspao.

Probudio se kad je carinik došao po njih. Išli su preko polja i došli u lisnatu šumu koja je ležala pred njima u tami kao masivni crni blok.

Činovnik zastane. „Idite ovim putem i držite se desno. Kad stignete do ceste ponovo lijevo. Sve dobro.“

Nestao je u noći.

Njih četvoro stajahu neodlučno. „Što da učinimo sada?“ upita žena. „Poznaje li netko put?“

„Ja ću ići naprijed“, reče Kern. „Prije godinu dana bio sam već jednom ovdje.“

Tapkali su kroz tamu. Mjesec još nije izašao. Trava bijaše mokra i prelazila je mokro i strano preko njihovih cipela. Zatim je došla šuma sa svojim velikim dahom i primila ih.

Išli su dugo vremena. Kern je čuo ostale iza sebe. Najednom zablista pred njima svjetlo džepne lampe i jedan grubi glas poviče: „Stoj! Stanite!“

Kern jednim skokom skoči u stranu. Potrča u tamu, udari o stabla, tapkaše dalje kroz grmlje kupina i baci svoj kovčeg. Iza sebe je čuo trčanje. Okrene se. Bila je žena. „Sakrijte se!“ šapne. ,,Popet ću se ovamo gore!“

„Moj muž – oh taj ...“

Kern se brzo popne na drvo. Osjetio je pod sobom meko lišće, koje je šumilo, i zgurio se na jednoj grani. Dolje je nepomično stajala žena; nije je mogao vidjeti, samo je osjećao da tamo stoji.

Iz daljine je čuo kako stari Židov nešto govori. „Ah brbljanje“, odvrati na to grub glas. „Bez pasoša nećete proći, basta!“

Kern je osluškivao. Nakon nekog vremena čuo je i tihi glas drugog muškarca, koji je odgovarao žandarima. Dakle, obojicu su uhvatili. U istome času zašušti ispod njega. Žena je nešto mrmljala i uputila se natrag.

Neko je vrijeme vladala tišina. Onda je svjetlost džepnih svjetiljaka čarala između drveća. Bio je dobro skriven gustim lišćem. Najednom začuje tvrdi nepriseban glas žene. „Ovdje bi morao biti! Popeo se ovamo na drvo ...“

Svjetlo sklizne prema gore. „Siđi!“ viknuo je grub glas. „Pucat ćemo!“

Kern je časak razmišljao. Nije imalo smisla. Sišao je dolje. Džepna lampa bljesne zasljepljujuće u njegovo lice. „Pasoš?“

„Kad bih imao pasoš ne bih se gore peo.“

Kern pogleda ženu koja ga je izdala. Bila je slomljena i gotovo neprisebna. „To biste vi htjeli!“ zasikta na njega. „Pobjeći, a mi da ostanemo ovdje? Svi neka ostanu ovdje!“ viknula je. „Svi!“

„Držite gubicu!“ zaurla žandar. „Stanite zajedno!“ On osvijetli grupu. „Zapravo bismo vas trebali odvesti u zatvor, to valjda znate! Nedozvoljen prijelaz preko granice! Ali čemu vas još i hraniti! Natrag marš! Natrag u Cehoslovačku. Ali upamtite: slijedeći put pucat ćemo odmah!“

Kern u grmlju potraži svoj kovčeg. Zatim se njih četvoro šutke uputiše jedno iza drugog natrag. Iza njih su išli žandari s džepnim lampama. Bijaše sablasno što su od svojih protivnika videli samo bijele krugove svjetiljaka; izgledalo je kao da su ih samo glasovi i svjetlo uhvatili; bijahu to samo glasovi i svjetlo koji su ih uhvatili i tjerali natrag.

Krugovi svjetla zastadoše. „Marš, tim smjerom naprijed!“ zapovjedi grubi glas. „Tko se vrati bit će ustrijeljen.“

Njih četvoro pođu dalje, a svjetlosti nestade iza drveća.

Kern je iza sebe čuo tihi glas muža žene koja ga je izdala. „Oprostite – bila je izvan sebe – oprostite – sada joj je već sasvim sigurno žao.“

„To mi je svejedno“, reče Kern prema njemu.

„Shvatite“, šaptao je čovjek, „zaplašenost, strah...“

„Razumjeti, dobro!“ Kern se okrene. „Da oprostim – to mi je prenaporno. Radije ću zaboraviti.“

On zastane. Nalazili su se na nekoj maloj čistini. I drugi se zaustaviše. Kern legne u travu i gurne pod glavu kovčeg. Ostali su šaptali između sebe. Onda žena zakorakne korak naprijed. „Ana“, reče muškarac.

Žena stane pred Kerna. „Nećete nam pokazati put natrag?“ upita ona oštro.

„Ne“, odvrati Kern.

„Vi!– Vi ste krivi što su nas uhvatili! Bijedniče!“

„Ana!“ reče muškarac.

„Ostavite samo“, reče Kern. „Uvijek je dobro kada se sve kaže.“

„Ustanite!“ vikne žena.

„Ja ostajem ovdje. Vi činite što hoćete. Ravno, pa iza šume lijevo, može se stići do češke carinarnice.“

„Židovski klipane!“ vikne žena.

Kern se nasmije. „Samo je još to trebalo!“

Vidio je kako blijedi čovjek šapće nešto ogorčenoj ženi i gura je natrag.

„On će se sigurno ponovo vratiti!“ jecala je, „znam, on ide natrag i proći će prijeko. Neka nas – on je dužan...“

Čovjek je vodio ženu polako prema šumi. Kern uzme cigaretu. Onda vidje nekoliko metara pred sobom kako se nešto tamno poput utvare uzdiže iz zemlje. Bijaše to stari Židov, koji je također bio legao. On se uspravi i strese glavom: „Ta inovjerka!“

Kern ne odgovori ništa. Zapali cigaretu.

„Ostajemo li noćas ovdje?“ upita blago starac nakon nekog vremena.

„Do tri sata. Onda će biti najpogodnije. Sada još paze. Ako nitko ne dođe, umorit će se.“

„Onda ćemo čekati“, reče starac spokojno.

„Daleko je, dio puta morat ćemo puzati“, odvrati Kern.

„Ne smeta. Postat ću tako pod stare dane židovskim indijancem.“

Sjedili su šuteći. Postepeno se pojaviše zvijezde na nebu. Kern prepozna Velikog medvjeda i Sjevernjaču.

„Ja moram u Beč“, reče starac nakon nekog vremena.

„Ja zapravo ne moram nikamo“, odvrati Kern.

„Ima i toga.“ Starac je žvakao travku. „Kasnije opet moram nekamo. Tako to ide. Treba samo čekati.“

„Da“, reče Kern. „To treba. Ali što čekati?“

„Zapravo ništa“, odvrati starac mimo. „Kad dođe, onda je ništa. Onda opet čekamo nešto drugo.“

„Da, možda.“ Kern se ponovo ispruži. On osjeti kovčeg pod svojom glavom. Bijaše dobro osjetiti ga.

„Ja sam Moriz Rosenthal iz Godesberga na Rajni“, reče starac nakon nekog vremena. On izvadi iz ranca jednu tanku, sivu kabanicu i prebaci je preko ramena. Sada je još više nalikovao na utvaru. „Neki je put smiješno posjedovati ime, zar ne? Naročito noću...“

Kern pogleda u tamno nebo. „I kad nemamo pasoš. Imena moraju biti napisana, inače nam ne pripadaju.“

Vjetar se uhvatio u krošnjama drveća. Šumilo je kao da se iza šume nalazi more. „Mislite da će pucati oni prijeko?“ upita Moritz Rosenthal.

„Ne znam. Možda neće.“

Starac je njihao glavom. „Prednost je imati više od sedamdeset godina; onda ne riskiramo tako mnogo života...“

Steiner je napokon saznao gdje bijahu skrivena djeca starog Seligmanna. Adresa koju je našao u hebrejskom molitveniku bijaše prava; ali u međuvremenu odvedoše djecu nekamo drugamo. Dugo je trebalo dok je Steiner pronašao kamo – u prvo vrijeme smatrali su svagdje da je špijun i bijahu nepovjerljivi.

Uzeo je kovčeg iz pensiona i pošao. Kuća bijaše u istočnom dijelu Beča. Trebalo mu je više od sata vremena da stigne. Uspio se stepenicama. Na svakom katu bijahu troja vrata. Zapalio je šibicu i tražio. Napokon pronađe na četvrtom katu ovalnu mjedenu pločicu s natpisom: Samuel Bernstein. Urar. On pokuca. Iza vrata začuje žamor i šuškanje. Onda upita jedan oprezan glas: „Tko je ovdje?“

„Imam nešto da predam“, reče Steiner. „Jedan kovčeg.“

Imao je odjednom osjećaj da ga netko promatra i brzo se okrene.

Vrata stana iza njega tiho se otvoriše. Jedan sitan čovjek, zasukanih rukava na košulji, stajaše na ulazu. Steiner stavi kovčeg na pod.

„Koga tražite?“ upita čovjek s vrata.

Steiner ga pogleda. „Bernstein nije ovdje“, doda čovjek.

„Ovdje imam stvari starog Seligmanna“, reče Steiner. „Njegova djeca treba da se nalaze ovdje. Bio sam prisutan kad se unesrećio.“

Čovjek ga promatraše neko vrijeme. „Slobodno ga možeš pustiti unutra, Moritz“, vikne onda.

Jedan lanac zvekne i zaškripi ključ. Vrata Bemsteinova stana otvoriše se. Steiner pogleda u mutno svjetlo. „Šta“, reče on, „pa to nije – ali naravno, to je tata Moritz!“

Moritz Rosenthal stajaše na vratima. U ruci je držao drvenu kuhaču. Preko njegovih ramena visila je kabanica. „Ja sam...“ odvrati on. „Ali tko – Steiner!“ reče odjednom srdačno i iznenađeno. „Mogao sam to i misliti! Zaista, moje su oči oslabile! Znao sam da ste u Beču. Kada smo se sreli posljednji put?“

„Otprilike prije godinu dana, tata Moritz.“

,,U Pragu?“

,,U Zürichu.“

„Tačno, u Zürichu, u zatvoru. Bijahu tamo zgodni ljudi. Smušen sam nešto u posljednje vrijeme. Tek prije pola godine bio sam ponovo u Švicarskoj. Basel. Izvrsna hrana, tamo; na žalost nema cigareta kao u gradskom zatvoru u Locamu. Tamo u ćeliji imao sam čak i grm kamelija. Bilo mi je žao kad sam morao otići. Milano se s tim ne može ni usporediti.“ On zastane. „Uđite unutra, Steiner. Stojimo ovdje na hodniku kao stari razbojnici i izmjenjujemo sjećanja.“

Steiner uđe. Stan se sastojao od sobice i kuhinje. U njemu bijaše nekoliko stolica, stol, jedan ormar i dva madraca s pokrivačima. Na stolu je ležalo mnogo alata. Između toga jeftini satovi i jedna kućica s baroknim anđelima koji držahu stari sat. Kazaljka za sekunde bijaše napravljena u obliku smrti s kosom i njihala se amo-tamo. Nad štednjakom je visila, na savijenoj ruci, jedna kuhinjska svjetiljka, sa zeleno- bijelim razbuktalim plinskim žiškom. Na željeznim pločama plinskog kuhala stajao je veliki lonac za juhu i pušio se.

„Upravo kuham nešto djeci“, reče Moritz Rosenthal. „Našao sam ih ovdje kao miševe u klopci. Bemstein je u bolnici.“

Pored štednjaka čučalo je troje djece mrtvog Seligmanna. Nisu se obazirala na Steinera. Zurila su na lonac s juhom. Najstarijem bijaše otprilike četrnaest godina; najmlađem sedam ili osam.

Steiner spusti kovčeg. „Ovdje je kovčeg vašeg oca“, reče on. Ono ga troje pogleda gotovo nepomično. Gotovo i nisu okretali glave.

„Vidio sam ga“, reče Steiner. „Govorio je o vama.“

Djeca ga pogledaše. Nisu odgovorila. Njihove oči svjetlucahu kao okruglo brušeno crno kamenje. Svjetlost plinskog žiška je piskala. Steiner se osjećao nelagodno. Osjećao je da mora reći nešto toplo, ljudsko, ali sve što mu je palo na um činilo mu se glupo i lažno pred osamljenošću koja se širila iz to troje šutljive djece.

„Šta je u kovčegu?" zapita najstariji nakon nekog vremena. Imao je bezbojan glas i govorio je polagano, tvrdo i oprezno.

„Više ne znam sigurno. Razne stvari vašeg oca. i nešto novaca. “

„Da li je to sada naše?“

„Naravno. Zbog toga sam i donio ovamo.“

„Mogu uzeti?“

„Ali, da!“ reče Steiner začuđeno.

Dječak ustane. Bijaše vitak, crn i visok. Približavao se polagano kovčegu, očiju čvrsto uperenih u Steinera. Uhvati ga brzom, malne životinjskom kretnjom i brzo skoči natrag, kao da se boji da će mu Steiner oduzeti plijen. Odvuče ga odmah u susjednu sobicu. Ona druga dvojica slijedili su ga brzo, tijesno pribljubljeni, kao dvije velike, crne mačke.

Steiner pogleda tatu Moritza. „Pa da“, reče s olakšanjem. „Znali su to vjerojatno već duže vremena ..

Moritz Rosenthal promiješa juhu. „Privikli su već na to. Vidjeli su kako im umire majka i dvoje braće. Zato ih to više toliko i ne pogađa. Što se često događa ne boli više toliko.“

„Ili još više“, reče Steiner.

Moritz Rosenthal ga pogleda svojim navoranim očima. „Kad je čovjek veoma mlad, onda ne boli. Kad je veoma star, također više ne boli. Godine između tih to je strašno vrijeme.“

„Da“, reče Steiner. „Onih ušljivih pedeset godina između, to je ono.“

Moritz Rosenthal spokojno kimne. „Sada me se ne tiče više.“ On pokrije lonac poklopcem. „Već smo ih smjestili“, reče on. „Jednog će Mayer uzeti sa sobom u Rumunjsku. Drugi će otići u dječji dom u Locarno. Poznajem tamo nekoga koji će platiti za njega. Najstariji ostaje zasada ovdje kod Bernsteina ...“

„Znaju li već da će se morati rastati?“

„Znaju. Ni to ih više mnogo ne uznemiruje. Smatraju to srećom.“ Rosenthal se okrene. „Steiner“, reče on. „Poznavao sam ga dvadeset godina. Kako je umro? Da li je skočio dolje?“

„Da.“

„Nisu ga bacili?“

„Nisu. Bio sam prisutan.“

„Čuo sam o tome u Pragu. Tamo su govorili da su ga bacili. Došao sam onda ovamo. Da vidim što je s djecom. Nisam mislio da će to tako završiti. Ali on bijaše uvijek pomalo izgubljen otkada je Rachel mrtva.“ Moritz Rosenthal pogleda Steinera. „Imao je mnogo djece. To je kod Židova često. Vole obitelj. A zapravo ne bi trebalo da je imaju.“ On povuče svoju kabanicu preko ramena kao da mu je zima i izgledaše najednom star i umoran.

Steiner izvadi kutiju cigareta. „Kako dugo ste već ovdje, tata Moritz?“ upita on.

„Već tri dana. Na granici su nas jedanput uhvatili. Prošao sam s jednim mladićem koga poznajete. Pričao mi je o vama. Zvao se Kern.“

„Kern? Da, poznajem ga. Gdje je.“

„Također negdje u Beču. Ne znam gdje.“

Steiner ustane. „Pogledat ću, možda ću ga naći. Do viđenja, tata Moritz, stari putniče. Bog zna gdje ćemo se ponovo vidjeti.“

Otišao je u sobicu da se oprosti od djece. Sjedili su na jednom madracu i rasprostrli pred sobom sadržaj kovčega. Na jednom kupu ležala su brižno složena klupka konca; kraj toga remenje, vrećica šilinga i nekoliko omota svile. Rublje, cipele, odijelo i stare stvari starog Seligmanna ležahu još u kovčegu. Kad je Steiner s Moritzom Rosenthalom ušao, najstariji digne pogled. Nesvjesno raširi ruke nad stvarima koje su ležale na madracu. Steiner zastane.

Dječak pogleda Moritza Rosen thala. Njegovi obrazi bijahu crveni, a njegove su oči gorjele. „Ako prodamo ovo ovdje“, reče uzbuđeno i pokaže na stvari u kovčegu, „imat ćemo otprilike trideset šilinga više. Čitav novac možemo onda uložiti u štofove. Manchester, Buckskin i čarape – time se više zarađuje. Počet ćemo već sutra. Sutra u sedam sati.“ Gledao je starog čovjeka ozbiljno i vrlo pozorno.

„Dobro!“ Moritz Rosenthal ga pomiluje po uskoj glavi. „Počet ćeš sutra u sedam sati.“

„Walter onda neće morati ići u Rumunjsku“, reče dječak. „On će mi moći pomagati. Uspjet ćemo nekako. Onda će samo Maks morati otići.“

Tri dječaka pogledaju Moritza Rosenthala. Maks, najmlađi, kimne. Složio se s time.

„Vidjet ćemo. Govorit ćemo još o tome kasnije.“ Moritz Rosenthal otprati Steinera do vrata. „Nema vremena za tugovanje“, reče on. „Odviše bijede, Steiner.“

Steiner kimne. „Nadam se da dječaka neće odmah uhvatiti..

Moritz Rosenthal strese glavom. „Pazit će. Dovoljno je pametan. Mi rano učimo.“

Steiner otiđe u kavanu Sperler. Već dugo nije bio tamo. Otkako je imao krivi pasoš izbjegavao je mjesta gdje su ga otprije poznavali.

Kern je sjedio na jednoj stolici kraj zida. Noge je stavio na svoj kovčeg, glavu naslonio natrag i spavao. Steiner oprezno sjedne kraj njega; nije ga htio probuditi. Postao je nešto stariji, mislio je. Stariji i zreliji.

Ogleda se po lokalu. Pokraj vrata se zgurio savjetnik zemaljskog suda Epstein. Pred njim na stolu bijaše nekoliko knjiga i čaša vode. Sjedio je ovdje sam i nezadovoljan; nitko nije sjedio pred njim zastrašeno i s pedeset groša u ruci. Steiner pogleda oko sebe; vjerojatno je konkurent, odvjetnik Silber, odvukao mušterije k sebi. Ali Silbera nije uopće bilo ovdje.

Konobar priđe iako ga nije zvao. Njegovo je lice sjajilo. „Opet ste jednom ovdje?“ upita intimno.

„Upamtili ste me?“

„Naravno! Već sam se brinuo za vas. Sada je već sve postalo mnogo strože. Opet jedan konjak, gospodine?“

„Da. Gdje je odvjetnik Silber?“

„To je također jedna od žrtava, moj gospodine. Uhapšen i izgnan.“

„Aha! Da li je gospodin Černikov bio nedavno ovdje?“

„Ovoga tjedna nije.“

Konobar donese konjak i stavi poslužavnik na stol. Istog časa otvori Kern oči. Žmirkao je; onda skoči. „Steiner!“

„Dođi“, odvrati ovaj mirno. „Popij odmah ovaj konjak. Ništa toliko ne osvježava kao piće kada se spavalo sjedeći. “

Kern popije konjak. „Bio sam već dva puta ovdje i tražio te“, reče on.

Steiner se smješkao. „Noge na kovčegu. Dakle bez stana, zar ne?“

„Da.“

„Možeš spavati kod mene.“

„Zaista? To bi bilo prekrasno. Dosada sam imao sobu kod jedne židovske obitelji. Ali danas moram napolje. Odviše se boje zadržavati nekog duže od dva dana.“

„Kod mene se ne moraš bojati. Stanujem izvan grada. Možemo odmah krenuti. Izgledaš kao da ti je potreban san.“

„Da“, reče Kern. „Umoran sam. Ne znam zašto.“ Steiner mahne konobaru. On dođe galopirajući kao staro kljuse koje je dugo vuklo kola. „Hvala“, reče pun očekivanja još prije nego što je Steiner platio, „najljepša hvala, moj gospodine!“

Pogleda napojnicu. „Ljubim ruku“, mucao je razdragano. „Najpokorniji sluga, gospodine grofe!“

„Idemo u Prater“, reče Steiner napolju.

„Idemo kamo god želiš“, odvrati Kern. „Već sam potpuno budan.“

„Odvest ćemo se tramvajem. Bolje je, zbog tvog kovčega. Još uvijek toaletna voda i sapuni?“

Kern kimne.

„Ja se odnedavna zovem drukčije; ali možeš me mirne duše i dalje zvati Steiner. Zadržao sam i to ime za svaki slučaj kao umjetničko ime. Uvijek mogu kasnije tvrditi da je to pseudonim. Ili da je ono drugo ime pseudonim. Već prema tome.“

„Što si ti sada?“

Steiner se nasmije. „Neko sam vrijeme bio pomoćni konobar. Kad se onaj kojeg sam zamjenjivao vratio iz bolnice morao sam napolje. Sada sam asistent zabavnog etablissementa Potzloch. Radim u streljani i kao mađioničar. A šta ćeš ti raditi ovdje?“

„Ništa.“

„Možda bih te mogao smjestiti kod nas. Od vremena do vremena potrebni su nam ljudi. Sutra ću starog Potzlocha pritisnuti uza zid. Prednost je u tome što nitko ne nadzire Prater. Ne moraš biti ni prijavljen.“

„Bože moj“, reče Kern. „To bi bilo veličanstveno. Rado bih sada ostao neko vrijeme u Beču.“

„Tako?“ Steiner ga pogleda sa strane. „Htio bi?“

„Da.“

Izišli su i prolazili kroz noćni Prater. Pred jednim kolima za stanovanje, nešto podalje od džumbusgrada, Steiner zastane. On otključa i upali lampu. „Tako, baby, tu smo. Sad ćemo najprije izmisliti neku vrstu kreveta.“

Iz kuta donese nekoliko pokrivača i jedan stari madrac i raširi ih po podu pored svoga kreveta. „Sigurno si gladan, zar ne?“ upita on.

„Više i ne znam.“

„U malom ormaru ima kruha, maslaca i komad salame. Načini i meni jedan sendvič.“

Na vratima je netko tiho zakucao. Kern odloži nož i osluhne. Njegove oči potražiše prozor. Steiner se nasmije. „Stari strah, mali, zar ne? Nećemo se toga sigurno više nikada osloboditi. Uđi, Lilo!“ vikne on.

Jedna vitka žena uđe i ostane stojeći kraj vrata. „Imam posjet“, reče Steiner. „Ludwig Kern. Mlad, ali već pun iskustva. On ostaje ovdje. Možeš li nam skuhati nešto kave, Lilo?“

„Mogu.“

Žena uzme kuhalo na špirit, upali ga, stavi gore mali lonac s vodom i počne mljeti kavu. Činila je sve to gotovo bezglasno, polaganim klizućim pokretima.

„Mislio sam da već odavno spavaš, Lilo“, reče Steiner.

„Ne mogu spavati.“

Žena je imala dubok promukao glas. Njeno lice bijaše usko i pravilno. Crna kosa bijaše razdijeljena u sredini. Izgledala je kao Talijanka, ali je govorila tvrdim njemačkim jezikom Slavena.

Kern je sjedio na potrganoj pletenoj stolici. Bijaše veoma umoran, ne samo u glavi – pospana mlitavost prevladavala je njime. Osjećao se sigurnim.

„Jastuk“, reče Steiner. „Jedino što nedostaje to je jastuk.“

„Ne smeta“, odvrati Kern. „Složit ću svoj kaput ili nešto rublja iz kovčega.“

„Ja imam neki jastuk“, reče žena. Pustila je kavu da provrije, onda se digne i iziđe sjenovitim i bezglasnim kretnjama.

„Dođi, jedi!“ reče Steiner i ulije kavu u dvije šalice bez drške od plavog porculana.

Jeli su kruh i kobasicu... Žena ponovo uđe i donese jastuk. Položi ga na Kernov ležaj i sjedne k stolu.

„Nećeš li kave, Lilo?“ upita Steiner.

Ona strese glavom. Gledala ih je tiho dok su jeli i pili. Onda Steiner ustane. „Vrijeme je spavanju. Ti si umoran, mali, zar ne?"

„Da. Uhvatilo me ponovo.“

Steiner pogladi ženu po kosi. „I ti pođi spavati, Lilo.“

„Da.“ Ona poslušno ustane. „Laku noć...“

Kern i Steiner legoše u krevet. Steiner ugasi svjetlo. „Znaš“, reče iz tople tame nakon nekog vremena, „treba živjeti tako kao da se nikada nećemo vratiti prijeko.“

„Da“, odvrati Kern. „Meni to nije teško.“

Steiner zapali cigaretu. Pušio je polako. Crvenkasta tačka svjetla zažarila bi se svaki put svjetlije kada bi uvukao dim. „Hoćeš li i ti jednu?“ upita on. ,,U tami su sasvim drugačijeg okusa.“

„Da.“ Kern osjeti Steinerovu ruku, koja mu je pružila kutiju i šibice.

„Dobro.“ Kern je čekao i pušio. Onda reče: „Tamo sam nekog sreo.“

„Da li si zbog toga došao sada u Beč?“

„Ne samo zbog toga, ali i ona je u Beču.“

Steiner se smješkao u tami. „Pomisli da si putnik, baby. Putnicima su potrebne pustolovine. Ali ništa što bi im otkinulo komad srca kad treba otići.“ Kern je šutio.

„To ne govori protiv pustolovine“, doda Steiner. „1 ništa protiv srca. A najmanje protiv onih koji nam putem daju malo topline. Možda samo nešto malo protiv nas, jer uzimamo, a malo možemo vratiti.“

„Mislim da ne mogu uopće ništa vratiti.“ Kern se najednom osjeti veoma obeshrabren. Šta on zna? Šta može vratiti Ruth? Samo svoj osjećaj. A to mu se činilo gotovo kao ništa. Bio je mlad i pun neznanja, to je sve.

„Ništa je mnogo više nego malo, baby“, reče Steiner mimo. „To je već gotovo sve.“

„Prema tome, od koga..

Steiner se smješkao. „Ne boj se, baby. Ispravno je sve što osjećamo. Baci se unutra. Ali ne ostani viseći.“ On ugasi cigaretu. „Spavaj dobro. Sutra idemo Potzlochu.“

„Hvala. Ovdje ću sigurno dobro spavati.“

Kern stavi cigaretu na stranu i zavuče glavu u jastuk nepoznate žene. Bijaše još uvijek obeshrabren; ali i gotovo sretan.

IX

Direktor Potzloch bijaše žustar malen čovječuljak, raščupanih brkova, golema nosa i s cvikerom koji se vječno sklizao. Uvijek se mnogo žurio; najčešće kada ne bijaše nikakva posla.

„Šta se dogodilo? Brzo!“ upita kad je Steiner s Kernom došao k njemu.

„Treba nam pomoć“, reče Steiner. „Preko dana za pospremanje, uveče za telepatske eksperimente. Evo je.“ On pokaže na Kerna.

„Zna li nešto?“

„Zna ono što nam treba.“

Potzloch žmirkaše. „Znanac? Koliko traži?“

„Hranu, stan i trideset šilinga. Za sada.“

„Čitav imutak!“ vikne direktor Potzloch. „Gaža filmske zvijezde! Hoćete li me upropastiti, Steiner? Gotovo toliko se plaća jednom legalno prijavljenom radniku“, doda spokojno.

„Ostat ću i bez novaca“, odvrati Kern brzo. „Bravo, mladiću! Tako se postaje milijunaš. Samo skromnost napreduje u životu.“ Potzloch smijući se puhne kroz nos i uhvati cviker koji mu je kliznuo. „Ali vi još ne poznajete Leopolda Potzlocha, posljednjeg prijatelja čovječanstva. Dobit ćete gazu. Čistih petnaest šilinga na mjesec. Gažu, kažem ja, dragi prijatelju. Gažu, ne plaću! Od danas ste umjetnik. Petnaest šilinga gaže, to je više od tisuću šilinga plaće. Znate li još nešto osobito?“

„Malo sviram klavir", reče Kern.

Potzloch energično nalijepi cviker na nos. „Umijete li tiho svirati? Glazbu za raspoloženje?“

„Tiho bolje nego glasno.“

„Dobro!“ Potzloch se pretvori u feldmaršala. „Neka uvježba nešto egipatsko! Kod prepiljene mumije i dame bez donjeg dijela tijela mogla bi nam ustrebati glazba.“

On nestane. Steiner pogleda Kern a tresući glavom. „Ti potvrđuješ moju teoriju", reče on. „Uvijek sam smatrao Zidove najglupljim i najlakovjemijim narodom na svijetu. Mogli smo glatko izvući trideset šilinga.“

Kern se smješkao. „Ti ne računaš s jednom stvari: paničan strah koji su nekoliko hiljada godina uzgajali pogromi i geto. Prema tome sudeći, Židovi su čak ludo hrabar narodić. A konačno, ja sam samo bijedni mješanac."

Steiner se kesio. „No, lijepo, onda dođi da jedemo maces. Slavit ćemo svečanost jesenjih plodova. Lilo je izvanredna kuharica.“

Etablissement Potzloch sastojao se iz tri odjeljenja: vrtuljka, streljane i Panorame svjetskih senzacija. Steiner je odmah ujutro uveo Kerna u jedan dio njegovih poslova. Trebalo je pomesti vrtuljak i očistiti mjedene dijelove na opremi bolje sačuvanih konjića na vrtuljku.

Kern se baci na posao. Nije čistio samo konje, nego i jelene, koji su se njihali u taktu, i labudove i slonove. Bijaše tako zadubljen u posao da nije čuo Steinera koji mu je prišao: „Dođi, mali, ručak.“

„Zar ponovo jesti?"

Steiner kimne. „Da, ponovo. Malo neuobičajeno, zar ne? Ti se nalaziš među umjetnicima; ovdje vladaju najgrađanskiji običaji na svijetu. Čak i poslije podne ima obrok. Kava i kolač.“

„Šlarafija[2]!“ Kern se izvuče iz jedne gondole koju je vukao kit. „Bože moj, Steiner!“ reče on. „Mogao bih se prestrašiti, u posljednje vrijeme sve ide tako prekrasno. Najprije u Pragu – a sada ovdje. Još jučer nisam znao gdje će spavati – a danas imam namještenje, stan i dolaze po mene da me zovu na ručak. Ne mogu vjerovati!“

„Samo vjeruj“, odvrati Steiner. „Ne misli na sve to i uzmi! Stara deviza svih lutalica.“

„Nadajmo se da će potrajati još neko vrijeme!“

„To je namještenje za najmanje tri mjeseca“, reče Steiner. „Dok ne postane prehladno.“

Lilo je postavila jedan klimavi stol na travu pred kolima za stanovanje. Zatim donese veliku zdjelu juhe od povrća i mesa. Bijaše vedro i u zraku se već osjećala jesen. Na livadi bijahu obješeni komadi rublja, a između njih igralo se nekoliko žutozelenih leptira.

Steiner protegne ruke. „Zdrava egzistencija. A sada naprijed u streljanu.“

On pokaže Kernu puške i kako se pune. „Ima dvije vrste strijelaca“, reče on. „Častohlepnih i gramzivih.“

„Kao u životu“, zameketa direktor Potzloch, koji je upravo prolazio.

„Častohlepni pucaju u karte i brojeve“, objašnjavao je Steiner dalje. „Oni nisu opasni. Gramzivi žele nešto dobiti.“ On pokaže na brojne pretince u pozadini šatora, koji bijahu napunjeni medvjedićima, lutkama, pepeljarama, bocama vina, malim brončanim kipovima, kućnim potrepštinama i sličnim stvarima.

„Oni treba da dobiju nešto. Naime, ono što je u donjim pretincima. Ali ako se netko približi do pedeset krugova, onda dolazi do najgornjih pretinaca, gdje se nalaze predmeti vrijedni deset pa i više šilinga. Onda treba napuniti pušku jednim original - čarobnim metkom direktora Potzlocha. Izgledaju jednako kao i ostali. Nalaze se ovdje na ovoj strani. Čovjek će se onda začuditi kada odjednom pogodi samo dvojku ili trojku. U njimu je nešto manje praha, razumiješ li?“

„Da.“

„Prije svega, nikada nemojte mijenjati pušku, mladiću!“ izjavi direktor Potzloch, koji ponovo stajaše iza njih. „Prema pušci su braća sumnjičava. Prema mecima nisu. I onda, ravnoteža! Treba da dobiju, ali i mi moramo zaraditi. To treba uravnotežiti. Ako to možete, onda ste majstor u životu. Malo rečeno. Naravno, tko često puca ima pravo na treći pretinac."

„Tko ispraši pet šilinga smije dobiti jednu od brončanih boginja“, reče Steiner. „Vrijednost jedan šiling.“

„Mladiću", reče odjednom Potzloch s patetičnom prijetnjom. „Odmah vas upozoravam na jednu stvar: na glavni zgoditak. Taj se ne daje nikome, razumijete li? To je privatni komad iz mog stana: raskošan komad!“

On pokaže na ukrašenu srebrnu košaru za voće s dvanaest srebrnih tanjura i priborom za jelo. „Bolje da umrete nego da propustite šezdeset. To mi obećajte!“

Kern obeća. Potzloch obriše znoj sa čela i šćapi svoj cviker. „Već sama pomisao!" mrmljao je. „Moja bi me žena ubila! Naslijeđeni komad, mladiću“, vikao je. „Naslijeđen komad u ovom vremenu bez tradicije! Znate li što je to naslijeđena stvar? Ah, ostavite, ne možete znati..."

On odjuri. Kern je gledao za njim. „Nije tako strašno“, reče Steiner. „Naše puške potječu ionako još iz vremena opsade Troje. Osim toga pomoći će ti i Lilo kad postane vruće."

Pošli su prijeko do Panorame svjetskih senzacija. To bijaše daščara pokrivena šarenim plakatima. Stajala je na podiju s tri stepenice. Ispod nje bijaše blagajna sagrađena u obliku kineskog hrama – ideja Leopolds Potzlocha. Steiner pokaže na plakat koji prikazivaše čovjeka kome iz očiju sijevaju munje. „Alvaro, čudo telepatije – to sam ja, baby. A ti ćeš postati mojim pomoćnikom."

Uđoše u daščaru koja bijaše polutamna i smrdjela je po plijesni. Nekoliko redova praznih stolica stajalo je neuredno naokolo poput sablasti. Steiner se popne na pozornicu. „Dakle pazi! Netko iz gledališta sakrije nešto kod nekog drugog; najčešće su to kutije cigareta, šibice, pudrijere ili čak pribadače. Bog znade odakle ljudima te pribadače! Ja to moram pronaći. Pozovem gore jednog zainteresiranog gledaoca, uhvatim ga za ruku i jurnem. Ili si to ti, onda me naprosto vodiš tamo i stišćeš mi ruku sve čvršće što sam bliže skrivenom predmetu. Tiho kucanje srednjim prstom znači da smo stigli do pravoga. To je jednostavno. Ja tražim tako dugo dok ti ne kucneš. Više ili niže pokazuješ mi pokretom ruke prema gore ili dolje.“

Direktor Potzloch bučno se pojavi na ulazni. „Da li uči?“

„Upravo želimo kušati“, odvrati Steiner. „Sjednite časak, direktore, i sakrijte nešto na sebi. Imate li kod sebe neku pribadaču?“

„Naravno!“ Potzloch posegne za reverom.

„Naravno da ima pribadaču!“ Steiner se okrene. „Sakrijte je. A ti, Kern, dođi i vodi me.“

Leopold Potzloch uzme iglu i pogledavši lukavo utisne je između đona i cipele.

„Naprijed, Kern!“ reče zatim.

Kern pođe do pozornice i uzme Steinerovu ruku. Dovede ga Potzlochu i Steiner počne tražiti.

„Škakljiv sam, Steiner“, puhao je Potzloch i zakreštao.

Nakon nekoliko minuta Steiner nađe iglu. Ponovili su pokus još nekoliko puta. Kern je učio znakove, i vrijeme za koje bi Steiner pronalazio Potzlochovu kutiju šibica bijaše sve kraće.

„Sasvim dobro“, reče Potzloch. „Danas poslije podne vježbajte dalje. A sada dolazi najvažnije: kad nastupate kao gledalac morate se skanjivati. Razumijete? Publika ne smije ništa nanjušiti. Zbog toga se morate skanjivati. Kušajmo jedanput, Steiner. Ja ću mu pokazati!“

On sjedne na stolicu pored Kerna.

Steiner pođe k podijumu. ,,A sada molim“, zagrmi izvikujućim glasom u praznu daščaru, „da netko od cijenjene gospode dođe na pozornicu! Treba samo da uhvati za ruku, i bez riječi će doći do prijenosa misli, i sakriveni će se predmet naći.“

Direktor Potzloch se nagne naprijed, kao da bi htio ustati i reći nešto. Oklijevao je. Sklizao se na stolici amo-tamo, popravio svoj cviker i postiđeno se ogledavao. Zatim se izvinjavajući smješkao, dignuo 9e napola, kesio se, ponovo brzo sjeo, i konačno naglo zakorakne, ozbiljno, smeteno, radoznalo i ujedno oklijevajući, prema Steineru, koji se valjao od smijeha.

Pred podijem se okrene. „No, sada to ponovite, mladiću!“ hrabrio je samodopadno Kerna.

„To se ne može ponoviti!“ vikne Steiner. Potzloch se polaskano smješkao. „Zbunjenost je teško prikazati, to znam ja, stari kazališni zec. Mislim, pravu zbunjenost.“

„On je od prirode zbunjen“, objasni Steiner. „On će to već napraviti.“

„No lijepo! Ja sad moram do vrtuljka.“

Potzloch odjuri.

„Vulkanski temperament!“ reče s priznanjem Steiner. „Ima preko šezdeset godina! Sada ću ti pokazati što treba da radiš ako ti ne budu dopustili da oklijevaš. Ako bude netko drugi oklijevao. Mi imamo ovdje deset redova stolica. Prvi put kad se pogladiš po kosi pokazuješ broj reda u kojem je sakrivena stvar. Jednostavno s brojem prstiju. Drugi put na kome stolcu slijeva. Zatim se neprimjetno uhvatiš za mjesto gdje je stvar otprilike skrivena. Ja ću je onda već pronaći.“

„Da li je to dovoljno?“

„Dovoljno je. U tim je stvarima čovjek potpuno bez fantazije.“

„Meni to izgleda odviše jednostavno.“

„Prijevara mora biti jednostavna. Komplicirane prijevare gotovo nikada ne uspijevaju. Danas poslije podne vježbat ćemo dalje. Sada ću ti pokazati pljesnivka, on ima muzejsku vrijednost. To je jedan od prvih klavira koji je ikada sagrađen."

„Mislim da sviram odviše slabo.“

„Glupost. Izaberi nekoliko lijepih akorda. Kod prepiljene mumije svirat ćeš ih zanosno; kod dame bez donjeg dijela tijela brže i odsječno. Ionako te nitko neće slušati.“

„Dobro. Pokušat ću i kasnije ću ti pokazati.“

On se uvuče u pregradu iza pozornice, iz koje mu se cerio klavir sa žutim kutnjacima. Nakon kratkog razmišljanja izabere za mumiju žalobni marš iz „Aide“, a za nepostojeći donji dio tijela salonski komad: „Hruštov vjenčani san.“ Bubnjao je po klaviru i mislio na Ruth, na Steinera, na sedmice mira i na večeru, i vjerovaše da mu nikada u životu nije bilo tako dobro.

Tjedan dana kasnije pojavila se Ruth u Prateru Došla je upravo kad je počela večernja predstava Panorame senzacija. Kern je dovede do jednog sjedala u prvom redu. Onda nestane, prilično uzbuđeno, da svira na klaviru. U čast toga dana promijenio je program. Za mumiju je svirao „Japansku serenadu s bakljama“, a za damu bez donjeg dijela tijela „Krijesnice, svijetli!“ To bijaše efikasnije. Poslije toga je svirao dobrovoljno još i za Munga, australijskog šumskog čovjeka, prolog iz „Bajazza“, svoju najuspješniju tačku, koja pružaše dovoljno prilike za arpeggie i oktave.

Napolju ga uhvati Leopold Potzloch. „Izvrsno!“ reče odobravajući. „Mnogo vatrenije nego inače! Jeste li nešto popili?“

„Nisam“, odvrati Kern. „Raspoloženje...“

„Mladiću!“ Potzloch se maši svog cvikera. „Izgleda da ste me dosada varali! Morao bih tražiti da mi vratite gažu! Od danas treba da budete uvijek raspoloženi. Umjetnik to može, razumijete li.“

„Da.“

,,A za naknadu svirat ćete od sada i kod pitomih morskih pasa. Nešto klasično, razumijete li?“

„Dobro“, reče Kern. „Znam jedan dio iz Devete simfonije; to će odgovarati.“

On ode u daščaru i sjedne u jedan od posljednjih redova. Između jednog šešira s perom i jedne ćele vidio je daleko naprijed, u oblaku dima cigareta,

Ruthinu glavu. Pričini mu se najednom najužom i najljepšom glavom na svijetu. Ponekad bi nestala kad bi se gledaoci pomicali ili smijali; onda, iznenada, bijaše opet tu, kao daleka, blaga vizija, i Kernu bijaše teško da zamisli kako on pripada nekome s kim će kasnije govoriti i kraj koga će hodati.

Steiner se pojavi na pozornici. Nosio je crni triko na kome je bilo naslikano nekoliko astroloških znakova. Neka debela dama sakrila je svoj ruž za usne u vanjski gornji džep jednog mladića, i Steiner zamoli da netko dođe k njemu na pozornicu.

Kern poče oklijevati. Oklijevao je naprosto majstorski; kad već bijaše na polovini prolaza htjede ponovo natrag. Potzloch mu dobaci jedan odobravajući pogled – zabunom, jer to ne bijaše zrela umjetnička nijansa, nego je Kern najednom osjetio da ne može proći kraj Ruth.

Ali onda bijaše sve u redu i sasvim lako. Potzloch pozove Kerna poslije predstave k sebi. „Mladiću“, reče on. „Što je to s vama danas? Oklijevali ste izvrsno. Čak sa znojem zbunjenosti na čelu. Znoj je teško prikazati, to znam. Kako vam je to uspjelo? Zadržali ste dah?“

„Mislim da to bijaše samo trema.“

„Trema?“ Potzloch je blistao. „Napokon! Pravo uzbuđenje stvarnog umjetnika prije nastupa! Nešto ću vam reći: odsada ćete svirati kod morskih pasa i šumskih ljudi Neukollna, a ja ću vam povisiti plaću za pet šilinga. Pristajete?“

„Pristajem!“ reče Kern. „I deset šilinga predujma.“

Potzloch je zurio u njega. „Već poznajete i riječ predujam’?“ On izvadi iz džepa novčanicu od deset šilinga. „Sada više nema sumnje: vi ste zaista umjetnik!“

„Dakle, djeco“, reče Steiner, „potrčite! Ali vratite se na večeru za jedan sat. Ima vrućih piroga, sveto rusko narodno jelo. Zar ne, Lilo?“

Lilo kimne.

Kern i Ruth prijeđoše iza streljane preko livade prema buci vrtuljaka. Svjetiljke i glazba velikog trga ud ariše im u susret poput svijetlog, blistajućeg vala i preliju ih pjenom obijesne radosti.

„Ruth!“ Kern uzme njenu ruku. „Danas ćeš imati veliku večer. Potrošit ću na tebe najmanje pedeset šilinga.“

„To nećeš!“ Ruth zastane.

„Ipak! Potrošit ću za tebe pedeset šilinga. Ali tako kao njemački Reich. Iako ih nemam. Vidjet ćeš. Dođi!“

Pošli su k željeznici duhova. Bijaše to golem kompleks, s tračnicama građenim u visinu, preko kojih su jurila kola puna smijeha i vriske. Pred ulazom bijaše mnogo ljudi. Kern se gurao i vukao za sobom Ruth. Čovjek na blagajni ga pogleda. „Halo, Georg“, reče on. „I ti si došao ovamo? Uđite!“

Kern otvori vrata niskog vagona. „Uđi!“

Ruth ga iznenađeno pogleda.

Kern se nasmije. „Tako je to! Čista čarolija! Ne moramo platiti.“

Oni pojure. Vagon se popeo okomito gore i onda jurnuo dolje u tamni tunel. Jedna neman, natovarena lancima, uzdigne se jecajući i zamahne prema Ruth. Ona vrisne i stisne se uz Kerna. U idućem trenutku otvori se jedan grob i mnoštvo skeleta zaklepeta kostima neki monotoni žalosni marš. Odmah zatim izjure kola iz tunela, zavrte se jednim zavojem i sruše se ponovo u jedno okno. Neka druga kola jurila su im ususret. U njima je sjedilo dvoje tijesno priljubljenih ljudi, gledali su ih prestrašeno, sudar se činio neizbježiv – onda se skotrljaše kola jednim zavojem, slike u ogledalu nestade i oni ulete u pećinu koja se dimila i u kojoj im neke vlažne ruke kliznuše preko lica.

Pregazili su još jednog posljednjeg jecajućeg starca, onda opet dođoše na danje svjetlo i kola se zaustave. Iziđu. Ruth prijeđe rukom preko očiju. „Kako je sve to odjednom lijepo!“ reče smiješeći se. „Svjetlo, zrak – da se diše i hoda ...“

„Jesi li kada bila u kazalištu buha?“ upita Kern.

„Nisam.“

„Onda dođi!“

„Servus, Charlie!“ reče Kernu žena na ulazu. „Danas slobodan dan? Uđite. Upravo je unutra Aleksandar II.“

Kern veselo pogleda Ruth. „Opet besplatno!“ objasni. „Dođi!“

Aleksandar II bijaše jedna prilično snažna, crvenkasta buha koja je prvi put slobodno nastupala pred publikom.

Dompteur bijaše nešto nervozan; Aleksandar II je dosada bio zaposlen samo kao lijevi konj jednog četvoroprega i imao je divlji, neuračunljivi temperament. Gledaoci, kojih uz Ruth i Kerna bijaše u svemu pet, promatrahu ga pažljivo.

Ali Aleksandar II radio je besprijekorno. Hodao je poput kasačkog konja; penjao se i vježbao na trapezu, čak je i svoju najuspešniju tačku, slobodne vježbe na motki, izveo a da ni jednom nije škiljio na stranu.

„Bravo, Alfons!“ Kern je ponosnom dompteuru stresao izbodenu ruku.

„Hvala. Kako vam se svidjelo, gospođice?“

„Bilo je prekrasno.“ Ruth mu također stisne ruku. „Ne razumijem kako vam to uopće uspijeva.“

„To je posve jednostavno. Sve je dresura. I strpljenje. Jednom mi je netko rekao da bi se i kamenje moglo dresirati kad bismo imali dovoljno strpljenja.“ Dompteur pogleda lukavo. „Znaš Charlie, s Aleksandrom II bijaše jedan mali trik. Pustio sam da mrcina prije predstave pola sata vuče top. Težak merzer. Time se umorio. A umor stvara poslušnost.“

„Top?“ upita Ruth. „Zar i buhe već imaju topove?“

„Čak tešku poljsku artiljeriju.“ Dompteur dopusti da ga Aleksandar II za nagradu slasno ugrize u donji dio ruke. „To vam je najpopularnije, gospođice. A popularnost donosi novaca!“

„Ali one ne pucaju jedne na druge“, reče Kern. „One se ne istrebljuju – u tome su pametnije od nas.“

Otišli su do mehaničkog automobilskog trkališta. „Pomozbog, Peperl!“ zaurla čovjek na ulazu kroz metalnu buku. „Uzmite broj sedam, taj dobro tjera!“

„Ne smatraš li me pomalo načelnikom Beča?“

„Nečim mnogo važnijim; vlasnikom Pirtera.“ Pojurili su, sudarili se s drugima i našli se uskoro u sredini vrtloga. Kern se smijao i pustio upravljač; Ruth pokuša da upravlja dalje ozbiljna i stisnutih obrva. Konačno odustane, okrene se Kernu kao da se ispričava, i nasmiješi se – rijetkim smiješkom koji je osvjetljavao njeno lice i činio ga mekanim i djetinjim. Vidjela su se ona crvena, puna usta, a ne više teške obrve.

Prošli su još jedan krug, kroz pola tuceta daščara i etablissementa – od morskog lava koji zna računati do indijskog proroka; nigdje nisu morali platiti. „Vidiš“, reče Kern ponosno, „oni, doduše, uvijek zamjenjuju moje ime; ali imamo slobodan ulaz. To je najviši oblik popularnosti.“

„Hoće li nas pustiti besplatno na Riesenrad?“ upita Ruth.

„Sigurno! Kao umjetnika direktora Potzlocha. Čak uz naročite počasti. Dođi, idemo odmah tamo.“

„Servus, Schani“, reče čovjek na blagajni. „Sa gospođicom zaručnicom?“

Kern kimne, pocrvenje i ne pogleda Ruth. Čovjek uzme dvije šarene razglednice s jedne hrpe koja je stajala pokraj njega i pruži ih Ruth. Bijahu to slike Riesenrada s panoramom Beča. „Za uspomenu, draga gospođice.“

„Mnogo hvala.“

Uđoše u jedna kola i sjednu kod prozora. „To sa zaručnicom nisam mogao zanijekati“, reče Kern. „Predugo bi trajalo dok bih to objasnio.“

Ruth se nasmije. „Zbog toga imamo naročite počasti. Naše razglednice. Samo što oboje ne znamo kome da ih pošaljemo.“

„Ne“, reče Kern. „Ja ne znam nikoga. A oni koje bih znao nemaju adrese.“

Kola su polako lebdjela u visinu i pod njima se malo-pomalo rastvorila panorama Beča kao velika leeza. Najprije Prater sa sjajnim vrpcama osvijetljenih aleja koje ležahu kao dvostruki red bisera na tamnom vratu šume – onda, kao golem nakit od smaragarda i rubina, šareni sjaj šatorskog grada – i napokon, u blistavom svjetlu gotovo nepregledan grad, a iza njega uski tamni dim planinskih lanaca.

Bijahu sami u kolima koja su se neprekidno penjala u blagom zavoju i onda lagano kliznula lijevo – te im se najednom učini kao da to više nisu kola – kao da sjede u bešumnom avionu i pod njima se zemlja dalje lagano vrti – kao da joj više ne pripadaju, kao da su u sablasnom avionu koji nigdje nema sletišta i pod kojim prolaze tisuće domova, tisuće osvijetljenih kuća i soba, i večernja svjetla zavičaja na horizontu, svjetiljke i stanovi i brižni krovovi nad njima – oni su zvali i mamili, a nijedan ne bijaše njihov. Lebdjeli su nad time u tami bezavičajnosti i sve što su mogli upaliti bijaše neutješna svijeća čežnje.

Prozori kola za stanovanje bijahu širom otvoreni. Bilo je sparno i veoma tiho. Lilo je prebacila preko kreveta šareni pokrivač, a preko Kernova ležaja stari kadifeni zastor iz streljane. Na prozoru su se njihala dva lampiona.

„Venecijanska noć suvremenih nomada“, reče Steiner. „Jeste li bili u malom koncentracionom logoru?“

„Šta misliš time?“

„Vlak duhova.“

„Da.“

Steiner se nasmije. „Bunker, podzemne tamnice, lanci, krv i suze – vlak duhova je najednom postao moderan, zar ne, mala Ruth?“ On ustane. „Uzet ćemo jednu votku!“

On donese bocu sa stola. „Hoćete li i vi jednu, Ruth?“

„Da, jednu veliku.“

,,A ti, Kern?“

„Dvostruku.“

„Djeco, pa vi se razvijate!“ reče Steiner.

„Pijem sada iz čiste životne radosti“, objasni Kern.

„Daj i meni jednu čašu“, reče Lilo, koja je unijela na poslužavniku smeđe piroge. Steiner natoči. Onda digne čašu i nasmije se. „Neka živi depresija! Tamna majka životne radosti!“

Lilo odloži poslužavnik i donese posudu s krastavcima i tanjur s crnim ruskim kruhom. Onda uzme čašu i polako je ispije. Svjetlo lampiona svjetlucalo je u bistroj tekućini i činilo se kao da pije iz ružičasto obojenog dijamanta.

„Hoćeš li mi dati još jednu čašu?“ upita ona Steinera.

„Koliko god želiš, moje melankolično dijete stepe. Ruth, a kako je s vama?“

„I ja bih još jednu.“

„Dajte i meni još jednu“, reče Kern. „Dobio sam povišicu plaće.“

Pili su i zatim jeli toplu paštetu od kupusa i mesa. Nakon toga se Steiner zgurio u svom krevetu i pušio. Kern i Ruth sjednu na Kernov ležaj na podu. Lilo je hodala amo-tamo i spremala. Njena velika sjena njihala se po zidovima kola.

„Pevaj nešto, Lilo“, reče Steiner nakon nekog vremena.

Ona kimne i uzme gitaru koja je visila u kutu kola. Njen glas, koji bijaše promukao kad je govorila, postade sada odjednom jasan i dubok. Sjedila je u polutami. Njeno inače nepomično lice oživi i oči dobiše divlji i žalostan sjaj. Pjevala je ruske narodne pjesme i stare ciganske uspavanke. Nakon nekog vremena prestane i pogleda Steinera. Svjetlost se ogledala u njenim očima.

„Pjevaj dalje“, reče Steiner.

Ona kimne i uhvati nekoliko akorda na gitari. Onda počne pjevušiti kratke jednolične melodije iz kojih su se pokatkad dizale riječi kao ptice iz tame dalekih stepa, pjesme lutanja i trenutnog mira pod šatorima, te se činilo kao da su se u nemirnom svjetlu lampiona i kola pretvorila u šator, brzo podignut u noći, jer sutra treba poći dalje.

Ruth je sjedila ispred Kerna i naslonila se na njega; njena ramena dodirivala su njegova uzdignuta koljena, i on je osjećao glatku toplinu njenih leđa. Ona položi glavu natrag prema njegovim rukama. Toplina je strujila kroz njegove ruke u njegovu krv i učinila ga bespomoćnim pred nepoznatim željama. Nešto je htjelo unutra i napolje, nešto tamno; bijaše to u njemu i izvan njega, bijaše u tamnom i strastvenom glasu Lilo i u duhu noći, u zapletenom bijegu njegovih misli i u blistavoj plimi koja ga je najednom digla i nosila. On položi svoje ruke kao zdjelu oko uskog zatiljka pred sobom koji mu je dobrovoljno dolazio u susret.

Kad su Kern i Ruth odlazili, napolju bijaše tiho. Šatori bijahu već zatvoreni sivim šatorskim platnima, buke je nestalo, a preko gužve i vike, preko pucnjeva i kreštavog dozivanja s tobogana ponovo je bezglasno narasla šuma i pokopala pod sobom šarenu i sivu gubu šatora.

„Hoćeš li već kući?" upita Kern.

„Ne znam. Neću.“

„Ostanimo još ovdje. Šećimo naokolo. Htio bih da ne bude nikada sutra.“

„Da. Sutra je uvijek strah i nesigurnost. Kako je lijepo ovdje.“

Prolazili su kroz tamu. Drveće nad njima bijaše nepomično i činilo se kao da su umotani u neku mekanu šutnju kao u nevidljivu vatu. Lišće nije nimalo šumilo.

„Možda smo jedino mi budni...“

„Ne znam. Policajci su najdulje budni.“

„Ovdje nema policajaca. Ovdje ne. Ovdje je šuma. Kako je lijepo hodati. Uopće se ne čuju koraci.“

„Da, ništa se ne čuje.“

„Ipak, čujem tebe. A možda sam to i ja sam. Ne mogu više zamisliti kako je bilo bez tebe.“

Išli su dalje. Bijaše tako tiho, i činilo se da tišina šapuće... kao da je bez daha i sada čeka nešto strašno i nepoznato iz daljine.

„Daj mi svoju ruku“, reče Kern. „Bojim se da ćeš odjednom nestati.“

Ruth se nasloni na njega. Osjetio je na licu njenu kosu. „Ruth“, reče on, „znam, to nije ništa drugo nego malo pripadanja jednoga drugome u tome bijegu i praznini – ali nama je to više nego mnoge stvari koje nose velika imena..

Ona kimne naslonjena o njegovo rame. Stajali su tako neko vrijeme. „Ludwig“, reče Ruth. „Ponekad ne bih htjela više nikamo. Samo pasti tako u zemlju i ugasnuti...“

„Jesi li umorna?“

„Ne, nisam umorna. Nisam umorna. Uvijek bih tako mogla hodati. Tako je mekano. Ne udara se ni o šta.“

Počelo je lahoriti. Lišće nad njima stalo je šumiti. Kern osjeti toplu kaplju na svojoj ruci. Jedna druga kliznula je niz njegovo lice. On pogleda. „Počinje kišiti, Ruth.“

„Da.“

Kaplje padahu sve pravilnije i gušće. „Uzmi moj kaput“, reče Kern. „Mene to ne smeta, navikao sam na to.“

On prebaci svoj kaput preko Ruthinih ramena. Ona oćuti toplinu koja još bijaše unutra, i osjeti se najednom čudnovato sigurnom.

Prestalo je lahoriti. Jedan čas činilo se kao da šuma zadržava dah, onda zaplamti kroz mrak jedna bezglasna bijela munja, slijedila je brza grmljavina i najednom se sruči kiša kao da su munje proderale nebo.

„Dođi brzo!“ vikne Kern.

Potrčali su k vrtuljku, koji je sa svojim spuštenim šatorskim krilima stajao u noći nejasno kao tupi razbojnički toranj. Kern podigne uvis dio šatorskog platna, pa se provuku i stajahu zadihani i odjednom zaštićeni kao pod golemim tamnim bubnjem po kojem je praskala kiša.

Kern uhvati Ruthinu ruku i povuče je sa sobom. Njihove se oči brzo privikoše tami. Obrisi propetih konja sablasno su stršali, jeleni bijahu okamenjeni u vječno sjenovitom bijegu; labudovi su raširili krila puna tajanstvenog sumraka, a tamnija od tame stajahu ispunjena mirom ogromna leđa slonova.

„Dođi!“ Kern povuče Ruth k jednoj gondoli. Skupi nekoliko kadifenih jastuka iz kola i karoserija i stavi ih ispod nje. Onda strgne sa slona zlatom vezeni pokrivač. „Tako, sada si pokrivena kao princeza.“

Vani se kotrljala duga grmljavina. Munje bacahu mutan, blijedi sjaj u toplu tamu šatora – i svaki put bi iskrsli šareni rogovi i oprema životinja koje su svečano stupale jedna za drugom, u vječnom krugu, kao blaga, daleka vizija začaranog raja. Kern vidje Ruthino bijelo lice i tamne oči i, dok ju je pokrivao, osjeti njena prsa pod svojom rukom; nepoznata, a opet strana i uzbuđujuća kao prve noći u hotelu Bristol u Pragu.

Oluja se brzo približavala. Grmljavina je nadglasavala bubnjanje po napetom krovu šatora, niz koji je u potocima tekla voda; pod je drhtao od jakih udaraca, i najednom, u šutnji koja je odzvanjala od posljednjeg, naročito jakog potresa, oslobodi se vrtuljak i poče se polagano vrtjeti. Polaganije nego po danu, gotovo bezvoljno i kao nekom tajanstvenom silom – i glazba bijaše polaganija nego danju i na čudnovat način izmiješana stankama. Okretao se samo pola kruga, kao da se načas probudio iz sna – onda opet stane, a orgulje utihnu, kao da su se umorno razbile, i samo je još kiša šumila, kiša, najstarija uspavanka na svijetu.

II DIO

X

Trg ispred sveučilišta ležao je prazan na podnevnom suncu. Zrak bijaše jasan i plav, a red nemirnih lastavica kružio je nad krovovima. Kern je stajao na rubu trga i čekao Ruth.

Prvi studenti izlazili su kroz velika vrata i silazili stepenicama. Kern ispruži glavu da pronađe Ruthinu smeđu baskijsku kapu. Ona je obično izlazila među prvima. Ali nije je vidio. Studenti više nisu izlazili. Naprotiv: mnogi od onih koji bijahu napolju vratiše se ponovo.. Činilo se da se nešto dogodilo.

Najednom, kao izbačena eksplozijom, navrla je kroz vrata zapletena i zbijena gomila studenata. Bijaše to tučnjava. Kern je sada već razabirao i povike: „Napolje Židovi!“

„Udrite Mojsijeve sinove po krivim njuškama!“

„Protjerajte ih u Palestinu!“

On pođe brzo preko trga i stane kraj desnog krila zgrade. Morao se čuvati da ne upadne u tučnjavu; ali htio je ipak biti toliko blizu koliko se moglo, da bi mogao izvući Ruth.

Grupa od tridesetak židovskih studenata pokušavala je pobjeći. Tijesno stisnuti probijali su se stepenicama. Bijahu okruženi sa stotinjak drugih, koji su ih sa svih strana udarali.

„Razbijte ih!“ viknuo je neki veliki crnokosi student, koji je više nalikovao na Zidova nego većina napadnutih. „Uhvatite ih pojedinačno!“

On se stavio na čelo jedne grupe koja se uz strašnu viku zarila poput klina u grupu Židova, istrgla jednog za drugim i dobacila ih ostalima koji su ih odmah stali mlatiti šakama, paketima knjiga i štapovima.

Kern je nemirna pogleda tražio Ruth. Nigdje je nije mogao vidjeti i nadao se da je ostala u zgradi. Gore, na vanjskim stepenicama, stajahu samo još dva profesora. Jedan, razdijeljene, sive brade u stilu Franz-Josefa i ružičasta lica, trljao je ruke smješkajući se – i drugi, suhonjav i strog, promatraše gužvu s nepomičnim izrazom lica.

Nekoliko policajaca žurilo se prema njima s druge strane trga. Jedan se zaustavi u blizini Kerna. „Stop!“ reče ostaloj dvojici. „Nemojte se miješati!“

Ona dvojica se zaustaviše. „Zidovi, zar ne?“ upita jedan od njih.

Prvi kinine. Onda primijeti Kerna i oštro ga pogleda. Kern se učini kao da nije ništa čuo. Nespretno zapali cigaretu i pri tom se kao slučajno udalji za nekoliko koraka. Policajci prekrstiše ruke i radoznalo promatrahu tučnjavu.

Jednom malom židovskom studentu uspjelo je umaknuti iz gužve. On zastane jedan čas kao zaslijepljen. Onda vidje policajce i potrči prema njima. „Dođite!“ vikne. „Brzo! Pomozite! Ta zatući će ih!“

Policajci ga promatrahu kao nekog rijetkog kukca. Ni jedan od njih ne odgovori ništa. Mali je neko vrijeme preneraženo zurio u njih. Onda se bez ijedne riječi okrene i pođe natrag prema gužvi. Nije učinio ni deset koraka kad se dva studenta izdvoje iz velike gomile i potrče prema njemu. „Itzig“ vikne prvi. „Itzig plače za pravdom! Sad ćeš još dobiti!“ On ga sruši jednim udarcem ruke po licu. Mali pokuša da se ponovo digne. Drugi ga obori udarcem noge u trbuh. Onda ga obojica uhvate za noge i stanu ga vući poput kola po pločniku. Mali se uzalud pokušavao uhvatiti rukama za pločnik. Njegovo bijelo lice zurilo je prema policajcima kao maska užasa. Njegova usta izgledahu kao crna otvorena rupa iz koje je preko brade tekla krv. Nije vikao.

Kern osjeti kako mu se nepce osušilo. Osjećao je da mora skočiti na onu dvojicu. .Ali vidje da ga poicajci promatraju, i on pođe prema drugom uglu trga ukočen i zgrčen od bijesa.

Ona dvojica studenata prođu sa svojom žrtvom tik uz njega. Njihovi su zubi blistali; smijali su se, i njihova lica nisu pokazivala ni traga zlobe. Sjajila su naprosto samo od iskrenog i nevinog zadovoljstva – kao da se bave nekim sportom a ne da vuku čovjeka ogrezlog u krvi.

Najednom stigne pomoć. Jedan veliki plavokosi student koji je do tada stajao u blizini s gađenjem razvuče lice kad su malog vukli pored njega. On zavme rukave svog kaputa, učini nekoliko polaganih koraka, dvaput kratko i snažno udari mučitelje i obori ih na zemlju.

Podigao je uprljanog dječaka za ovratnik i postavio ga na noge. „Tako, sada brzo nestani“, progunđao je. „Ali brzo!“

Zatim se uputi, isto onako polagano i zamišljeno kao i prije, prema gomili koja je divljala. Pažljivo pogleda crnokosog predvodnika i zada mu tako strahovit udarac po nosu i odmah zatim gotovo nevidljiv udarac u bradu, da se taj s treskom srušio na pločnik.

U tom trenutku Kern opazi Ruth. Izgubila je svoju kapu i nalazila se na rubu gomile. On potrči prema njoj. „Brzo. Dođi brzo, Ruth! Moramo odavde!“

Ona ga u prvi čas nije prepoznala. „Policija!“ promuca blijeda od uzbuđenja, „policija mora pomoći!“

„Policija neće pomoći! A i ne smije nas ovdje uhvatiti. Moramo otići, Ruth!“

„Da.“ Ruth ga pogleda kao da se probudila. Njeno se lice promijenilo. Izgledalo je kao da će zaplakati. „Da, Ludwig“, reče čudnovato razbijena glasa. „Dođi, idemo!“

„Da, brzo!“ Kern uzme njenu ruku i povuče je sa sobom. Iza sebe čuli su viku. Grupi židovskih studenata uspjelo je da se probije. Nekolicina je trčala preko trga. Gužva se pomakla, i odjednom se Kern i Ruth nađoše u sredini.

„Ah, Rebeka! Sara!“ Jedan od napadača uhvati Ruth.

Kern osjeti nešto kao da je pero odapelo. Bijaše strahovito začuđen kad vidje da se student polako skljokao. Nije bio svjestan da je udario.

„Lijepi direkt!“ reče netko pored njega odobravajući.

Bijaše to veliki, plavokosi student, koji je upravo dvojici sudario glave. „Ništa plemenita nije ozlijeđeno!“ reče, ostavi ih da padnu kao mokre vreće i uhvati dvojicu drugih.

Kern dobije udarac štapom po ruci. On bijesno skoči u crvenu maglu i stane udarati oko sebe. Razmrskao je jedne naočari i srušio nekog. Onda je strašno zatutnjilo, i crvena magla postane crna.

Probudio se na policiji. Njegov ovratnik bijaše poderan, obraz mu je krvario i u glavi mu je još uvijek tutnjilo. On sjedne.

„Servus!“ reče netko pored njega. Bijaše to veliki, plavi student.

„Prokletstvo!“ odvrati Kern. „Gdje smo“

Onaj se smijao. „U pritvoru, dragi moj. Dan-dva i pustit će nas opet napolje.“

„Mene neće.“ Kern se ogleda. Bilo ih je osmoro. Osim plavoga, sami Zidovi. Ruth nije bilo.

Student se ponovo nasmije. „Šta se toliko ogledavate? Mislite li da ovdje nema pravih krivaca. Griješite, dragi moj! Nije kriv napadač nego napadnuti! On je uzrok srdžbi. Najmodernija psihologija.“

„Da li ste vidjeli šta se dogodilo s djevojkom koja bijaše sa mnom?“

„Djevojka?“ Plavokosi je razmišljao. „Sigurno joj se nije ništa desilo. Što bi joj se moglo desiti? Djevojke u takvim slučajevima ostavljaju na miru.“

„Jeste li sigurni?“

„Da. Prilično. Osim toga stigla je odmah policija.“ Kern je zurio pred sebe. Policija. To je ono. Ali Ruthin pasoš bio je još u redu. Nisu joj mogli bogzna šta učiniti. No i to je već previše.

„Da li je osim nas bilo još više uhapšenih?“ upita on.

Plavokosi strese glavom. „Ne vjerujem. Ja sam bio posljednji. Meni su prišli veoma oprezno.“

„Sigurno nije bilo?“

„Nije. Onda bi bili ovdje. Mi smo za sada još na policijskoj stanici.“

Kern odahne. Možda se Ruth nije ništa dogodilo.

Plavokosi student promatrao ga je ironično. „Mamurluk, zar ne? Uvijek je to tako kad je čovjek nevin. Bolje je imati razlog za ono što se dogodi. Vidite, jedini koji po starom dobrom pravu sjedi ovdje, to sam ja. Umiješao sam se dobrovoljno. Zbog toga sam i veseo.“

„To je bilo pošteno od vas.“

„Ah pošteno!“ Plavokosi otkloni rukom. „Ja sam stari antisemit. Ali takvo se klanje ipak ne može mirno promatrati. Vi ste uostalom udarili jedan lijepi kratki direkt. Suho i brzo. Učili ste boksanje?“

„Nisam.“

„Onda bi trebalo da učite. Imate talenta. Samo ste odviše vrući. Kad bih ja bio židovski papa odredio bih vam jedan sat boksa na dan. Onda biste vidjeli kako bi vas braća poštovala.“

Kern se oprezno uhvati za glavu. „Sada nisam raspoložen za boksanje.“

„Pendrek“, objasni student stvarno. „Naša dobra policija. Uvijek na strani pobjednika. Večeras će vam biti bolje. Onda ćemo početi s vježbom. Ta nešto moramo raditi.“ On povuče duge noge na poljski krevet i pogleda oko sebe. „Već smo dva sata ovdje! Prokleto dosadna daščara. Kad bismo barem imali igraće karte! Valjda netko zna igrati Crnog Petra, ili nešto drugo.“ On je prezrivo promatrao židovske studente.

„Ja imam kod sebe karte.“ Kern se maši džepa. Steiner mu je svojevremeno poklonio džeparove karte. Otada ih je čitavo vrijeme nosio uza se kao neku vrstu amuleta.

Student ga pogleda s priznanjem. „Svaka čast! Samo mi sada još nemojte reći da igrate bridge. Svi Zidovi igraju bridge, i ništa drugo.“

„Ja sam polužidov. Igram skat, tarok, jass i poker“, odvrati Kern pomalo ponosno.

„Prvorazredno. Onda ste me premašili. Jass ne znam.“

„To je švicarska igra. Naučit ću vas ako želite.“

„Dobro. A ja ću vam zato davati vježbe iz boksa. Izmjena duhovnih vrijednosti.“

Igrali su do večeri. Židovski studenti raspravljali su u međuvremenu o politici i pravednosti. Nisu došli ni do kakvog rezultata. Kern i plavokosi igrahu najprije jass; kasnije poker.

Kern je na pokeru dobio sedam šilinga. Postao je dobrim Steinerovim učenikom. Glava mu se postepeno razbistrila. Izbjegavao je da misli na Ruth. Ništa nije mogao za nju učiniti; samo razmišljanje učinilo bi ga slabim. Htio je sačuvati svoje živote za preslušavanje pred sucem.

Plavokosi baci karte i isplati Kerna. „Sada dolazi drugi dio“, reče on. „Naprijed! Ovamo, da biste postali drugi Dempsey.“

Kern ustane. Bijaše još veoma slab. „Mislim da ne ide“, reče on. „Moja glava ne bi podnijela još jedan udarac.“

„Vaša je glava bila dovoljno bistra da mi oduzme sedam šilinga“, odvrati plavokosi cerekajući se. „Naprijed, svladajte nutarnjeg kukavicu! Pustite da u vama progovori arijska krv razbijača! Odbacite humanu židovsku polovicu!“

„To činim već godinu dana.“

„Izvanredno. Zasada, dakle, čuvajmo glavu. Počnimo s nogama. Kod boksanja je najvažnija lakoća nogu. Morate plesati. Plešući se razbijaju zubi protivniku. Primijenjen Nietzsche!“

Plavokosi se postavi u položaj, njišući se u koljenima, i učini nekoliko izmjeničnih koraka naprijed i natrag. „Sada to ponovite.“

Kern ponovi.

Židovski studenti prestadoše diskutirati. Jedan od njih, s naočarima, ustane.

„Biste li htjeli i mene poučavati?“ upita on.

„Naravno! Dolje s naočarima i ovamo!“ Plavokosi ga lupne po ramenu. „Probudi se, stara makabejska krvi!“

Javiše se još dva učenika. Ostali su odbili i ostali sjedeći na krevetima, gledajući ih radoznalo.

„Dva desno, dva lijevo!“ dirigirao je plavokosi. ,,A sada naprijed na munjeviti kurs. Treba nadoknaditi tisućljećima zapušteni odgoj, koji je propustio da vas učini grubijanima. Ruka ne udara – udara čitavo tijelo..

On skine kaput. Ostali su ga slijedili. Onda poče kratko objašnjavanje rada tijelom i jedna vježba. Njih četvorica skakutahu marljivo po polumračnoj ćeliji.

Plavokosi je očinski nadgledavao svoju znojnu grupu učenika. „Tako“, objasni nakon nekog vremena, „to sada znate! Vježbajte to dok budete sjedili svojih osam dana zbog raspaljivali ja pravih arijevaca na rasnu mržnju. Sad nekoliko minuta duboko dišite! Ispuhati! A sada ću vas naučiti kako se izvodi kratki direkt, osnovni boksački udarac. “

On pokaže kako treba udariti. Onda uzme svoj kaput, zavije ga, digne ga do visine lica i pusti ostale da udaraju po njemu. Upravo kad su najbolje vježbali otvore se vrata. Jedan poslužitelj uđe noseći nekoliko zdjelica koje su se pušile. „Pa to je!“ On odloži zdjelice i vikne. „Straža! Brzo! Ta se banda i dalje tuče čak i na policijskoj stanici!“

Dva stražara upadnu unutra. Plavokosi student mimo odloži svoj kaput. Četiri učenika boksa stisla su se brzo po kutovima. „Rinooerosu!“ reče plavokosi poslužitelju s velikim autoritetom. „Tikvane! Glupi zatvorski biku.“ Onda se obrati stražarima. „Ovo što vidite ovdje, to je obuka iz modernog humanizma. Vaš dolazak, vaša ruka koja žudi za pendrekom, bijaše suvišna, razumijete li?“

„Ne“, reče jedan od stražara.

Plavokosi ga samilosno pogleda. „Tjelesno osposobljavanje. Gimnastika! Slobodne vježbe! Jeste li sada razumjeli? Ovo ovdje treba da bude naša večera?“

„Jasno“, potvrdi poslužitelj.

Plavokosi se nagne nad jednu od zdjelica i s gađenjem razvuče lice. „Van s tim!“ okomi se odjednom oštro. „Taj drek se usuđujete donijeti? Splačinu za sina predsjednika senata? Želite li biti degradirani?“ On pogleda stražare. „Pritužit ću se! Želim odmah govoriti s kapetanom policije. Smjesta me odvedite predsjedniku policije! Sutra će zbog vas moj otac ministru pravde natrljati nos.“

Oba stražara zurila su u njega. Nisu znali da li smiju postati grubi ili treba da budu oprezni. Plavokosi ih je fiksirao.

„Gospodine“, reče napokon stariji oprezno, „ovo je uobičajena zatvorenička hrana.“

„Jesam li ja u zatvoru?“ Plavokosi se sav pretvorio u uvredu. „Ja sam u pritvoru! Zar ne poznajete razliku?“

„Da, da ..stražar bijaše sada vidljivo zaplašen. „Možete se, naravno, i sami hraniti, gospodine moj. To je vaše pravo. Ako želite platiti, može vam poslužitelj donijeti gulaš ...“

„Konačno jedna razumna riječ!“ Plavokosi postane blaži.

„I možda uz to pivo ...“

Plavokosi pogleda stražara. „Vi mi se sviđate! Zauzet ću se za vas! Kako se zovete?“

„Rudolf Egger, vaša milosti.“

„Tako je dobro! Dalje!“ Student izvuče novac iz džepa i dade ga poslužitelju. „Dva goveđa gulaša s krumpirima i jedna boca šljivovice.“

Stražar Rudolf Egger otvori usta. „Alkoholna ...“

„ ... su dozvoljena", dovrši plavokosi. „Dvije boce piva, jednu za stražare, a jednu za nas.“

„Mnogo hvala, ljubim ruke!“ reče Rudolf Egger. „Ako pivo ne bude svježe i ledeno“, izjavi sin predsjednika senata poslužitelju, „otpilit ću ti nogu. Ako bude dobro, zadržat ćeš ostatak novca.“

Poslužitelj veselo razvuče lice. „Bit će u redu, gospodine grofe.“ Blistao je. „Kakav pravi, zlatni bečki humor!“

Jelo je stiglo. Student pozove Kerna. On se isprva nećkao. Vidio je kako Zidovi ozbiljna lica jedu splačinu.

„Budite izdajica! To je moderno!“ hrabrio ga je student. „Osim toga, ovo je jelo za kartaše.“

Kern sjedne. Gulaš bijaše dobar, a konačno, on nije imao pasoša i bio je mješanac.

„Zna li vaš otac da ste ovdje?“ upita on.

„Bože dragi!“ Plavokosi se nasmije. „Moj otac! On ima u Linzu trgovinu rubljem.“

Kern ga iznenađeno pogleda.

„Dragi moj“, reče student mimo. „Vi još, čini se, ne znate da živimo u vijeku bluffa. Demokracija je zamijenjena demagogijom. Prirodna posljedica. U zdravlje!“

On otčepi šljivovicu i ponudi čašom studenta s naočarima.

„Hvala, ne pijem“, odvrati ovaj zbunjeno.

„Naravno! To sam mogao i misliti!“ Plavokosi ispije sam. „Već zbog toga će vas oni drugi vječno progoniti. A šta je s nama dvojicom, Kern? Hoćemo li isprazniti bocu?“

„Hoćemo.“

Popili su bocu. Onda legnu na krevete. Kern je mislio da će moći spavati. Ali budio se svakog časa. Prokletstvo, šta su učinili s Ruth, mislio je. I koliko će me dugo držati zatvorena?

Dobio je dva mjeseca zatvora. Povreda tijela, ustanak, otpor državnoj vlasti, opetovani ilegalni boravak – čudio se što nije dobio deset godina.

Rastao se od plavokosog, koji je u isto vrijeme bio pušten. Onda ga odvedoše dolje. Morao je predati svoje stvari i dobije zatvoreničko odijelo. Dok se tuširao, padne mu na um kako ga je jednom tištalo kad su mu stavili okove. Sada mu se učini da to bijaše davno. Zatvoreničko odijelo smatrao je praktičnim; štedjelo je njegove privatne stvari.

Njegovi drugovi u ćeliji bijahu: jedan lopov, jedan mali pronevjeritelj i neki ruski profesor iz Kazana, koji je bio zatvoren zbog skitnje. Sva četvorica radila su u krojačnici zatvora.

Prvo veče bijaše teško. Kern se sjetio onoga što mu je Steiner nekoć rekao – da će se priviknuti. Ali je on usprkos tome sjedio na svom krevetu i buljio u zid.

„Govorite li francuski?“ upita ga najednom profesor iz svog kreveta.

Kern se prestraši. „Ne.“

„Hoćete li učiti?“

„Da. Mogli bismo odmah početi.“

Profesor ustane. „Treba se nečim zaposliti, znate! Inače čovjeka požderu misli.“

„Da." Kern ustane. „Osim toga trebat će mi. Kad iziđem, morat ću vjerojatno u Francusku.“

Sjeli su jedan kraj drugoga na ugao donjeg kreveta. Nad njima je galamio pronevjeritelj. Imao je komadić olovke i oslikavao zidove nepristojnim crtežima. Profesor bijaše veoma mršav. Zatvorenička vreća bila mu je odviše široka. Imao je crvenu raščupanu bradu i dječje lice s plavim očima.

„Počnimo s najljepšom i najuzaludnijom riječi na svijetu“, reče s prekrasnim smiješkom i bez ikakve ironije, ,,s riječi sloboda – la liberté.“

Za to vrijeme Kern je mnogo naučio. Poslije tri dana znao je već da govori ne mičući usnama sa zatvorenicima ispred sebe i onima iza sebe za vrijeme šetnje na dvorištu. U krojačnici je s profesorom na isti način ponavljao francuske glagole. Uveče, kad bi se umorio francuskim, učio ga je lopov kako se od žice prave otpirači i kako treba umiriti pse čuvare. Također ga je naučio u koje vrijeme zriju poljski plodovi, i tehniku kako će se neprimjetno uvući pod plast sijena i tamo spavati. Krivotvoritelj je prokrijumčario nekoliko svezaka „Otmjenog svijeta“. To bijaše, osim biblije, jedino što su imali za čitanje i iz toga su učili kako se treba obući za diplomatsko primanje i kada treba na frak pričvrstiti crveni ili bijeli karanfil. Na žalost, u jednu stvar nisu nikako mogli lopova uvjeriti: tvrdio je da se uz frak nosi crna kravata – on je to često viđao po lokalima kod konobara.

Kad su petog dana ujutro bili izvedeni, gume poslužitelj Kerna tako snažno da je zateturao prema zidu.

„Pazi, ti magarče!“ zaurla on.

Kern učini kao da se ne može održati na nogama. Htio je na taj način nekažnjeno stati poslužitelju na cjevanicu. Činilo bi se kao slučajno. Ali prije nego što mu je to uspjelo, povuče ga poslužitelj za rukav i šapne. „Zatraži voljno za jedan sat. Reci da te boli trbuh. Naprijed!“ vikne onda. „Misliš da ćemo na tebe čekati.“

Kern je razmišljao za vrijeme šetnje da li ga poslužitelj želi u nešto umočiti. Nisu trpjeli jedan drugoga. O tome je kasnije u krojačnici govorio, bezglasno i šapćući, s lopovom, koji bijaše zatvorski stručnjak.

„Izići možeš uvijek“, objasni on. „To je tvoje ljudsko pravo. Zbog toga ti ne može ništa učiniti. Neki izlaze češće, neki rjeđe, to je priroda. Ali poslije pazi.“

„Dobro. Vidjet ću što želi. U svakom slučaju i to je neka promjena.“

Kern je simulirao bolove u trbuhu i poslužitelj ga izvede napolje. On ga dovede do nužnika i ogleda se. „Cigaretu?“ upita on.

Pušenje bijaše zabranjeno. Kern se nasmije. „Dakle to je! Ne, dragi moj, time me nećeš dobiti.“

„Ah, zaveži gubicu. Misliš da te hoću uvaliti? Poznaješ li Steinera?“

Kern je zurio u poslužitelja. „Ne“, reče onda. Vjerovao je da je to klopka da bi uhvatili Steinera.

„Ne poznaješ Steinera?“

„Ne.“

„Lijepo, onda pazi. Steiner ti poručuje da je Ruth •u sigurnosti. Ne trebaš se brinuti. Kad iziđeš, zatraži izgon u Čehoslovačku i vrati se ponovo. Poznajem li ga sada?“

Kern najednom osjeti da drhti.

„Hoćeš li sada cigaretu?“ upita poslužitelj.

Kern kimne. Poslužitelj izvuče iz džepa kutiju „Memphis“-cigareta i paketić šibica. „Evo, uzmi. Od Steinera. Ako te uhvate, od mene ih nisi dobio. A sada sjedni ovamo unutra i popuši jednu. Dim ispuhni u otvor na nužniku. Ja ću paziti napolju.“

Kern sjedne na nužnik. Izvadi cigaretu, prelomi je i zapali polovinu. Pušio je polako i duboko. Ruth je u sigurnosti. Steiner pazi. Zurio je u prljavi zid s bestidnim crtežima i vjerovao da je to najljepša prostorija na svijetu.

„Čovječe“, reče mu poslužitelj kad je ponovo izišao, „ta zašto mi nisi rekao da poznaješ Steinera?“

„Uzmi jednu cigaretu“, reče Kern.

Poslužitelj strese glavom. „Ne dolazi u obzir!“

„Odakle ga ti poznaješ?“ upita Kern.

„Izvukao me jednom iz sosa. Proklet sos. A sada dođi!“

Vratiše se u krojačnicu. Profesor i lopov pogledaju Kerna. Kern kimne i sjedne. ,,U redu?“ upita profesor tiho.

Kern ponovo kimne.

„Dakle, dalje“, šaputao je profesor u svoju crvenu bradu. „Aller. Nepravilan glagol. Je vais, tu vas, ü....“

„Ne“, odvrati Kern. „Danas uzmimo drugi. Kako se kaže: voljeti?“

„Voljeti? Aimer. To je pravilan glagol...“

„Upravo zato“, reče Kern.

Nakon četiri tjedna pustili su profesora. Lopova poslije šest; krivotvoritelja nekoliko dana kasnije. Posljednjih dana pokušao je Kerna obratiti na pederastiju; ali Kern bijaše dovoljno snažan da se obrani. Jednom ga je knockautirao direktom plavokosog studenta; otada ga je ovaj ostavio na miru.

Nekoliko dana bijaše sam; onda je dobio dva nova ćelijska druga. Jedan bijaše star i veoma šutijiv, a mlađem je bilo otprilike trideset godina. Imali su otrcana odijela na kojima se opažao trud da ih održe čistima. Stariji odmah legne na poljski krevet. „Odakle dolazite?“ upita Kern mlađega.

„Iz Italije.“

„Kako je tamo?“

„Bilo je dobro. Tamo sam bio dvije godine. Sada je prošlo. Sve nadziru.“

„Dvije godine!“ reče on. „To nešto znači.“

„Da, ali ovdje su me uhvatili nakon osam dana. Ide li to uvijek tako?“

„U posljednjih pola godine postalo je teže.“ Novajlija podboči glavu rukama. „Svagdje postaje teže. Šta će još biti iz toga? Kako je u Čehoslovačkoj ?“

„Također lošije. Previše ih je. Jeste li bili u Švicarskoj?“

„Švicarska je premalena. Brzo vas primijete.“ Čovjek je zurio preda se. „Trebao sam ipak otići u Francusku.“

„Znate li francuski?“

„Da, naravno.“ Čovjek je zario ruke u kosu. Kern ga pogleda. „Hoćemo li razgovarati francuski? Upravo sam učio i ne bih htio zaboraviti.“ Čovjek pogleda začuđeno. „Govoriti francuski?“ On se suho nasmije. „Ne, to ne mogu! Biti zatvoren i još voditi francusku konverzaciju – pa to je apsurdno! Stvarno, vi izgleda imate čudne ideje.“

„Ni govora. Samo provodim čudnovat život.“ Kern je čekao još neko vrijeme da vidi hoće li čovjek popustiti. Onda se popeo na krevet i tako dugo ponavljao nepravilne glagole dok nije zaspao.

Probudio se. Netko ga je tresao. Bijaše to čovjek koji nije htio govoriti francuski. „Pomozite!“ dahtao je. „Brzo! Objesio se!“

Kern se bunovno uspravi. U blijedom sivilu ranog jutra visila je na prozoru jedna crna prilika pognute glave. On skoči iz kreveta.

„Nož! Brzo!“

„Nemam noža. Imate li ga vi?“

„Prokletstvo, ne! Oduzeli su mi! Podignut ću ga. Skinite mu remen s vrata!“

Kern se popne na krevet i pokuša dignuti obješenog. Bio je težak kao svijet. Bio je mnogo teži nego što je izgledao. Njegovo odijelo bijaše hladno i mrtvo kao i on. Kern ga uhvati svom snagom. Uspio ga je dignuti s mnogo napora. „Naprijed!“ drhtao je. „Olabavite remen! Ne mogu ga dugo tako držati.“

„Da.“ Čovjek se popne gore i stane petljati oko opasača. Najednom prestane, zatetura i povrati.

„Prokleta svinjarija!“ vikne Kern. „Ne znate ništa pametnije? Oslobodite ga! Brzo!“

„Ne mogu to gledati!“ stenjao je ovaj. „Oči! Jezik!“

„Onda siđite dolje! Vi ga dignite, a ja ću ga osloboditi!“

On mu preda u ruke teško tijelo i skoči na krevet. To što je vidio bijaše stravično. Nabreklo, blijedo lice, ispale, kao raspuknute oči, debeo crn jezik – Kern uhvati tanki kožni opasač koji se duboko urezao u nabrekli vrat.

„Više!“ vikne. „Dignite ga više!“

Pod sobom začuje grgljanje. Čovjek je ponovo povraćao. U isto vrijeme pustio je obješenog i taj mu trzaj izbaci oči i jezik, kao da se na užasan način smije bespomoćnim živima. „Prokletstvo!“ Kern je očajnički tražio nešto da osvijesti čovjeka koji je povraćao. Najednom, kao munja, preleti mu glavom scena između plavokosog studenta i poslužitelja. „Ako ga ti, prokleti brbljivče, sad odmah ne prihvatiš“, zaurla, „izbit ću ti utrobu iz tijela! Naprijed, ti bijedna kukavico!“ U isto vrijeme zamahne i osjeti da je dobro pogodio. Udari još jednom iz sve snage. „Razbit ću ti glavu!“ vikne. „Digni odmah!“

Čovjek je šutke dignuo.

„Više!“ divljao je Kern. „Više, ti posrani mlakonjo!“

Čovjek je dignuo više. Kernu uspije da olabavi omču i da je prebaci preko glave obješenog. „Tako, sada spustite!“

Obojica prihvate i polože mlohavo tijelo na krevet. Kern brzo otvori prsluk i hlače. „Otvorite kapak!“ reče on. „Zovite stražu! Ja ću početi s umjetnim disanjem.“

On klekne iza crnosive glave, uzme hladne mrtve ruke u svoje tople, pune života i stane ih pokretati. Dok se prsni koš dizao i spuštao, začuje hrapavo, kreštavo hripanje; osluhne nekoliko puta – ali disanja nije bilo. Čovjek koji nije htio govoriti francuski zveketao je kapkom i vikao: „Straža! Straža!“ To je muklo odzvanjalo ćelijom.

Kern je radio dalje. Znao je da to traje satima – ali nakon nekog -vremena prestane.

„Diše li?“ upita čovjek.

„Ne.“ Kern postane odjednom strahovito umoran. „I besmisleno je. Čovjek je htio umrijeti. Zašto da mu to ne dopustimo?“

„Ali za ime božje..

„Čovječe, budite mirni!“ reče Kern veoma tiho i opasno. Ne bi mogao podnijeti da čuje još jednu riječ. Znao je sve što čovjek želi reći. Ali znao je i to da bi se čovjek i drugi put objesio ako bi ga spasili. „Pokušajte vi“, reče mirnije nakon nekog vremena. „Ovaj ovdje znao je već zbog čega više neće dalje.“ Odmah zatim došla je straža. „Šta znači ta galama? Jeste li poludjeli?“

„Ovdje se jedan objesio!“

„Gospode bože! Kakve neprilike! Da li još živi?“ Stražar otvori vrata. Jako je mirisao na kobasice i vino. Njegova džepna lampa zasvijetli. „Je li mrtav?“

„Vjerojatno. “

„Onda ima vremena do sutra ujutro. Neka se Stemikosch zbog toga ljuti. Ja ništa ne znam.“ Htjede otići.

„Stoj!“ reče Kern. „Pozovite odmah bolničara. Iz ambulante.“

Stražar je buljio u njega.

„Ako za pet minuta ne budete ovdje, dignut ću takvu graju da ćete platiti vašim namještenjem!"

„Možda bi se još mogao spasiti! Kisikom!“ reče drugi zatvorenik iz kuta, gdje je poput sjene dizao i spuštao obješenikove ruke.

„Ovaj dan dobro počinje!“ gunđao je stražar i otišao.

Nekoliko minuta kasnije dođe bolničar po obješenog. Uskoro nakon toga pojavi se opet stražar. „Predajte vaše naramenice, opasače i vrpce za cipele.“

„Ja se neću objesiti“, reče Kern.

„Svejedno, morate predati.“

Predali su stvari i čučnuli na krevet. Smrdjelo je kiselo po bljuvotini.

„Za sat vremena razdanit će se, onda će to moći očistiti“, reče Kern.

Grlo mu bijaše suho. Ožednio je. Sve u njemu bijaše suho i prašno. Osjećao se kao da je progutao ugljen i vatu. Kao da se više nikada neće očistiti.

„Strašno, zar ne?“ reče onaj drugi nakon kraćeg vremena.

„Ne“, odvrati Kern.

Slijedeće večeri odvedu ih u neku veću ćeliju, u kojoj već bijahu četiri čovjeka. Kernu se činilo da su sve emigranti; ali nije se za to brinuo. Bio je veoma umoran i popeo se na svoj krevet. No nije mogao spavati. Ležao je otvorenih očiju i zurio u mali četvorokut prozora s rešetkama. Kasnije, oko ponoći, uđu još dva čovjeka. Kern ih nije vidio; čuo je samo buku.

„Koliko će dugo trajati dok nas ne puste napolje?“ upita nakon nekog vremena plaho iz tame glas jednog od novih.

Trajalo je neko vrijeme dok je dobio odgovor.

Onda zareži jedan bas. „Prema tome što ste učinili. Za grabežno umorstvo – doživotno; za političko ubojstvo – osam dana.“

„Mene su samo drugi put uhvatili bez pasoša.“

„To je gore“, groktao je bas. „Možete računati s četiri tjedna.“

„Bože moj! A ja imam pile u kovčegu. Pečeno pile! Istrunut će dok iziđem!“

„Bez sumnje!“ potvrdi bas.

Kern osluhne. „Niste li već jednom prije imali pile u kovčegu?“ upita on.

„Da! To je tačno!“ odvrati novi iznenađeno nakon nekog vremena. „Odakle vi to znate, gospodine moj?“

„Niste li i onda bili uhapšeni?“

„Naravno! Tko me to pita? Tko ste vi? Odakle to znate, gospodine moj?“ upita iznenađeno glas ia tame.

Kern se smijao. Smijao se odjednom tako da se gotovo gušio. Bijaše to kao sila, neki bolan grč u njemu sve otpusti, sve što se u njemu dva mjeseca nakupilo, bijes zbog hapšenja, osamljenost, strah za Ruth, energija da ne popusti, strava pred obješenim, i on se smijao i smijao, na mahove i snažno, i nije mogao prestati.

„Poulet!“ zamuca. „Zaista, to je Poulet! I opet pile u kovčegu. Kakav slučaj!“

„Vi to zovete slučajem", kleo je Poulet bijesno. „To je prokleta sudbina!“

„Vi izgleda nemate sreće s pečenim pilićima“, reče bas.

„Mir!“ frktao je netko. „Kuga na vaše pečene piliće! Čovjeku bez domovine noću stvarati takvu slinu u ustima.“

„Možda postoji između nje i pouleta dublja veza“, prorokovao je bas.

„Neka jednom pokuša s pečenim konjima-ljuljačkama!“ urlao je čovjek bez domovine.

„Ili s jednim rakom na želucu“, rzao je neki visoki zgnječeni tenor.

„Možda je u prijašnjem životu jednom bio lisica“, pretpostavljao je bas. ,,A sada mu se pilići za to osvećuju.“

Poulet se još jednom javi. „Takva bogohulna prostota, izrugivati se čovjeku u nesreći!“

,,A šta bi drugo?“ upita bas dobrostivo.

„Tišina!“ vikne izvana stražar. „Ovo je pošten zatvor, a ne noćni lokal!“

XI

Kern je potpisivao svoj drugi izgon iz Austrije. Bijaše doživotan. Ovaj put pri tom nije više ništa osjećao. Mislio je samo na to da će vjerojatno slijedećeg prijepodneva opet biti u Prateru.

„Imate li još nekih svojih stvari u Beču?“

„Ne, ništa.“

„Znate li da riskirate najmanje tri mjeseca zatvora ako se ponovo vratite u Beč?“

„Znam.“

Činovnik promatraše Kerna neko vrijeme. Onda izvadi iz džepa novčanicu od pet šilinga i gurne je pred njega.

„Evo, popijte jednu. Ni ja ne mogu izmijeniti zakone. Uzmite ,gumpoldskirchner’. To je najbolje vino ove godine. A sad, idi te.“

„Hvala!“ reče Kern iznenađeno. Bijaše to prvi put da su mu na policiji nešto poklonili. „Mnogo hvala! Novac će mi dobro doći.“

,,U redu, u redu! Sada iziđite! Vaš pratilac već čeka u predsoblju.“

Kern spremi novac. Bilo je dovoljno da plati dvije četvrtine .gumpoldskirchnera’ i da se ponovo vrati tramvajem u Beč. To je manje opasno i osim toga preostaju mu još dva šilinga za nepredviđene slučajeve.

Vozili su se istim putem kao i prvi put sa Steinerom. Kernu se činilo kao da je otada prošlo deset godina.

Od posljednje stanice trebalo je hodati još jedan dio puta. Nakon nekog vremena prođoše pored jedne krčme u kojoj se točilo mlado vino. Nekoliko stolova i stolica stajahu naprijed u vrtu. Kern se sjeti činovnikova savjeta.

„Hoćemo li popiti jednu čašu?“ upita pratioca.

„Čega?“

,„Gumpoldskirchnera’. To je ove godine najbolje.“

„Možemo! ionako je odviše svijetlo za carinarnicu.“

Sjeli su u vrt i pili trpki, bistri ,gumpoldskirchner’. Bijaše veoma tiho i mirno. Nebo bijaše jasno, visoko i zeleno kao jabuka. Jedan avion zujio je u pravcu Njemačke poput sokola. Krčmar donese zaštićenu svijeću i postavi je na stol. Bijaše to prvo Kernovo veče pod vedrim nebom. Dva mjeseca nije vidio široko nebo i prostranu zemlju. Činilo mu se kao da prvi put ponovo diše. Sjedio je tiho i uživao ono malo mira koji mu je preostao. Za sat-dva opet će početi briga i hajka.

„Zaista je za bljuvanje!“ zareža odjednom agent.

Kern pogleda. „I ja mislim tako.“

„Mislim nešto drugo.“

„Mogu to razumjeti.“

„Mislim na vas, emigrante“, objasni agent mrzovoljno. „Vi čovjeku upravo dovodite u pitanje profesionalnu čast! Ne radimo ništa drugo, samo pratimo emigrante! Svakog dana isto! Uvijek od Beča do granice. Kakav je to život! Nikad više poštenog lijepog transporta s okovima!“

„Možda ćete i nas za godinu-dvije također voditi u okovima do granice“, odvrati Kern suho.

„To nije nadomjestak!“ Agent ga pogleda prilično prezrivo. ,,U policijskom smislu vi ste ništica! Ja sam pratio višestrukog grabežnog ubojicu Müllera II, s otkočenim revolverom – a onda, prije dvije godine Bergmanna, koljača žena, i kasnije Brusta rasparača – a da i ne govorim o oskrvnitelju leševa, Teddy Bltimelu! Da, to su bila vremena! Ali danas, vi – s vama da čovjek krepa od dosade!“ On uzdahne i iskapi svoju čašu. „Ipak – vi se barem razumijete u vino. Da popijemo još četvrtinu! Ovaj put plaćam ja.“

„Dobro.“

Popili su složno drugu četvrtinu. Onda pođoše. U međuvremenu se smračilo. Šišmiši i noćni leptiri preljetali su preko puta.

Carinarnica bijaše osvijetljena. Stari službenici bijahu još tu.

„Sjednite unutra“, reče jedan od službenika. „Još je prerano.“

„Znam“, odvrati Kern.

„Tako, vi to već znate?“

„Naravno. Granice su naša domovina.“

Kad je svitalo Kern bijaše ponovo u Prateru. Nije se usudio da pođe do Steinerovih kola za stanovanje i da ga probudi, jer nije znao što se u međuvremenu dogodilo. Drveće bijaše šareno u magli. Dok je bio u zatvoru počela je jesen. Zastao je neko vrijeme pred sivim, zatvorenim vrtuljkom. Onda digne šatorsko krilo i uvuče se unutra. Sjedne u gondolu. Tako bijaše siguran od policajaca koji bi mogli ovuda proći.

Probudio se kad je čuo nekoga kako se smije. Bilo je svijetlo i šatorska krila bijahu pomaknuta. Brzo se uspravi. Pred njim je stajao Steiner u plavom kombinezonu.

Kern skoči iz gondole. Bijaše najednom kod kuće.

„Steiner!" vikne radosno. „Hvala bogu, opet sam ovdje!“

„To vidim. Izgubljeni sin, vraćen domu iz podzemlja policije! Dođi da te pogledam! Postao si malo blijed i mršav od zatvorskog žderila! Zašto nisi ušao?“

„Nisam znao jesi li još ovdje.“

„Za sada još jesam. Ali sada idemo najprije na doručak. Poslije toga svijet drukčije izgleda. Lilo!“ zovne Steiner prema kolima. „Naš mali je opet ovdje! Treba krepak doručak!“ Onda se okrene Kernu. ,,Narastao i postao nešto muževniji! Jesi li štogod naučio, baby, za to vrijeme?“

„Jesam. Da treba postati tvrd ako se ne želi krepati. I da me neće slomiti! Osim toga, šivanje vreća i francuski. I da zapovijed često više koristi nego molba.“

„Svašta!“ Steiner se smijuljio. „Svašta, dijetešce!“

„Gdje je Ruth?“ upita Kern.

,,U Zürichu. Prognali su je. Inače joj se nije ništa dogodilo. Lilo ima pisma za tebe. Ona je naša pošta. Jedino ona ima ispravne dokumente. Ruth ti je pisala na njenu adresu.“

„U Zürichu...“ reče Kern.

„Da, baby, da li je to loše?“

Kern ga pogleda. „Nije.“

„Stanuje tamo kod znanaca. Ti ćeš također uskoro biti u Zürichu, to je sve. Ovdje ionako postaje pomalo vruće.“

„Da.“

Lilo dođe. Pozdravila je Kerna kao da se vratio sa šetnje. Njoj dva mjeseca ne bijahu nešto vrijedno spomena. Živjela je gotovo dvadeset godina izvan Rusije i vidjela kako se iz Kine i Sibirije vraćaju ljudi o kojima se deset-petnaest godina nije ništa znalo. Mirnim pokretima stavi na stol poslužavnik sa šalicama i posudom kave.

„Daj mu njegova pisma, Lilo“, reče Steiner. „Ionako neće prije doručkovati.“

Lilo pokaže na poslužavnik. Pisma bijahu naslonjena na jednu šalicu. Kern ih brzo otvori. Počne čitati i odjednom sve zaboravi. Bijahu to prva pisma koja je primio od Ruth. Prva ljubavna pisma u njegovu životu. Sve kao čarolijom padne s njega – razočarenje što je nema ovdje, nemir, strah, nesigurnost, samoća – čitao je, i crni potezi tintom počeli su svijetliti i fosforescirati – tu najednom bijaše čovjek koji se brinuo za njega, koji bijaše očajan zbog onog što se dogodilo i koji mu je rekao da ga voli. Tvoja Ruth. Tvoja Ruth. Bože moj, mislio je, tvoja Ruth! Tvoja! Činilo mu se gotovo nemogućim. Tvoja Ruth. Šta mu je dosada pripadalo? Šta bijaše njegovo? Nekoliko boca, nešto sapuna i stvari koje je nosio. A sada jedan čovjek? Jedan čitav čovjek? Teška, crna kosa, oči! Bijaše gotovo nemoguće!

On pogleda gore. Lilo je otišla u kola. Steiner je pušio cigaretu.

„Sve u redu, baby?“ upita on.

„Da. Piše da ne dođem. Neka zbog nje više ne reskiram.“

Steiner se smijao, „Što sve piše, zar ne?“ Natoči mu šalicu kave. „Dođi, popij to prvo i jedi.“

Naslonio se na kola i promatrao Kerna kako jede i pije. Sunce je probilo tanku, bijelu maglu. Kern ga osjeti na svom licu; osjeti ga kao da udiše vino. Jutro prije toga srkao je iz jedne slupane limene šalice u nekoj smrdljivoj prostoriji mlačnu kašu, a skitnica Leo davao je pri tom koncert kruljenjem u trbuhu – njegov specijalitet poslije buđenja. Sada je nad njegovim rukama lahorio lagani, svježi jutarnji vjetar i on je jeo bijeli kruh i pio dobru kavu, jedno Ruthino pismo šuštalo je u njegovu džepu, a Steiner bijaše naslonjen pokraj njega na kola.

„Jedna je prednost kad se iziđe iz buture“, reče on, „da je sve nakon toga prekrasno.“

Steiner kimne. „Ti bi najradije pošao već večeras, zar ne?“ upita on.

Kern ga pogleda. „Htio bih otići i htio bih ostati. Želio bih da možemo ići svi zajedno.“

Steiner mu dade cigaretu. „Za sada ostani dva-tri dana ovdje“, reče on. „Izgledaš jadno. Srušilo te zatvoreničko žderilo. Nahrani se malo ovdje. Za tu cestu treba srži u kostima. Bolje da čekaš nekoliko dana nego da se srušiš putem i budeš uhvaćen. Švicarska nije dječja igra. Strana zemlja – treba da bude sve u redu.“

„Mogu li dobiti neki posao?“

„Možeš pomagati u streljani. A uveče kod mađioničarskih vještina. Iako sam već jednoga morao uzeti, s dvojicom je uvijek bolje.“

„Dobro“, reče Kern. „Sigurno imaš pravo. Moram se snaći prije no što krenem. Nekako sam strahovito gladan. Ne samo u želucu – u očima, u glavi, svagdje. Bolje da prije postanem malo bistriji.“

Steiner se nasmije. „Izvrsno! Evo dolazi Lilo s vrućim pirogama. Pošteno se najedi, baby. Ja ću dotle probuditi Potzlocha.“

Lilo postavi poslužavnik pred Kerna. On poče nanovo jesti. Između toga je opipavao svoja pisma.

„Ostajete ovdje?“ upita Lilo svojim polaganim, nešto tvrdim njemačkim jezikom.

Kern kinine.

„Ne morate se bojati“, reče Lilo, „ne morate se bojati za Ruth. Poznajem lica. Ona će se probiti.“

Kern joj je htio reći da se ne boji zbog toga. I da se brine da je u Zürichu ne uhvate prije no što on stigne... No kad je pogledao tamno i od velike boli zasjenjeno lice Ruskinje, on zanijemi. Sve je izgledalo maleno i nevažno prema tome. Ali uprkos tome činilo se da je ona nešto osjetila.

„Nije strašno“, reče ona. „Dok drugi živi nije strašno.“

Bijaše to poslije podne, dva dana kasnije. Nekoliko ljudi šetalo je prema streljani. Lilo je bila zaposlena s grupom mladića, i ljudi dođoše Kernu.

„Naprijed! Hoću pucati!“

Kern pruži pušku prvome. Ljudi su najprije nekoliko puta pucali u figure, koje su se bučno spuštale, onda u tanke staklene kugle, koje su plesale na mlazu malog vodoskoka. Zatim stadoše proučavati popis zgoditaka i zatraže mete da okušaju sreću.

Prva dvojica dođoše do trideset i četiri i četrdeset i četiri tačke. Dobili su medvjeda od pliša i posrebrenu kutiju za cigarete. Treći, zbijen čovjek, kome je kosa stršila uvis, a gusti, smeđi brkovi nalikovali na četku, nišanio je dugo i pažljivo i došao do 48 krugova. Njegovi su prijatelji urlali odobravajući. Lilo kratko pogleda prijeko.

„Još jednom pet metaka!“ zatraži čovjek i gume šešir na zatiljak. ,,S istom puškom.“

Kern napuni. Čovjek učini trideset i šest krugova s tri metka. Svaki put dvanaest. Kern vidje u opasno sti srebrnu košaru za voće s priborom, taj naslijeđeni obiteljski komad koji se nije smio dobiti. Prvi pucanj bijaše šestica.

„Hej!“ Čovjek odloži pušku. „Ovdje nešto nije u redu. Namjestio sam besprijekorno.“

„Možda ste ipak malo trgnuli“, reče Kern. „Ta puška je ista."

„Ja ne trzam“, odvrati čovjek razljućeno. „Stari policijski narednik ne trza. Ja znam kako pucam.“

Ovaj put se Kern trgne. Policajac, čak i u civilu, išao mu je na živce. Čovjek je zurio u njega. „Tu nešto nije u redu, vi... !“ reče prijeteći.

Kern ne odgovori ništa. Ponovo mu pruži napunjenu pušku. Ovaj put stavio je unutra pravu kuglu. Prije nego što je naciljao narednik ga još jednom pogleda. On pogodi dvanaest i odloži pušku.

„No?“

„Dogodi se“, reče Kern.

„Dogodi se? To se ne događa! Četiri dvanaestice i jedna šestica. To valjda i sami ne vjerujete, zar ne?“

Kern je šutio. Čovjek mu približi svoje crveno lice.

„Čini mi se da vas od nekuda poznajem ... “

Njegovi ga prijatelji prekinuše. Galameći zatraže jedan besplatan hitac. Šestica se ne smije računati.

„Nešto s vašim kuglama nije u redu, braćo!“ vikali su.

Lilo priđe.

„Što se dogodilo?“ upita ona. „Mogu li vam pomoći? Ovaj mladić je još novajlija ovdje.“

Oni se obratiše njoj. Policajac nije u tome sudjelovao. Promatrao je Kerna i grozničavo razmišljao. Kern je izdržao njegov pogled. Sjetio se svih pouka koje mu je dao nemiran život.

„Govorit ću s direktorom“, reče nehajno. „Sam ne mogu ništa odlučiti.“

Mislio je da dade policajcu jedan besplatan pucanj, ali već vidje Potzlocha kako bjesni kad bi ta naslijeđena obiteljska stvar otišla dovraga. Stajao je Između Scile i Haribde.

Polako izvuče cigaretu i zapali je. S naporom se prisilio da mu ne zadrhte ruke. Onda se okrene i šetajući ode do mjesta gdje je stajala Lilo.

Ona ostane na njegovu mjestu i predloži da policajac puca besplatno još pet puta i da se rezultati onda usporede. Oni drugi ne pristanu. Lilo pogleda Kerna. Vidjela je da je blijed i primijeti da se dogodilo nešto veće nego što je svađa zbog Potzlochovih čarobnih kuglica. Onda se odjednom nasmiješi i sjedne na stol nasuprot policajcu.

„Tako zgodan čovjek pucat će dobro i drugi put“, reče ona. „Dođite, pokušajte! Pet besplatnih hitaca za kralja strijelaca!“

Policajac polaskano istegne vrat.

„Tko ima takvu ruku taj se ne boji“, reče Lilo i položi svoju usku ruku na snažnu, crvenkastodlakavu narednikovu ruku.

„Strah! To ne poznajem!“ Policajac se isprsi i drveno nasmije. „No, to bi tek bilo lijepo!“

„To sam i mislila!“ Lilo ga s obožavanjem pogleda i pruži mu pušku.

Policajac uzme, pažljivo nacilja i pukne. Dvanaest. Onda zadovoljno pogleda Lilo. Ona se nasmiješi i ponovo napuni pušku. Policajac pogodi 58 krugova.

Lilo je sjajila. „Već godinama nismo imali ovdje tako dobrog strijelca“, izjavi ona. „Vaša se žena zaista ne mora plašiti.“

„Još nemam žene.“

Ona ga pogleda u oči. „Valjda zbog toga što vi niste htjeli.“

On se smijuljio. Njegovi su prijatelji galamili. Lilo ode da mu donese izletničku košaru koju je dobio. On pogladi brkove, oči mu se smanjiše i odjednom se obrati Kernu.

„Već ću ja izviditi što je s vama. Doći ću jednom ovamo u uniformi!“

Onda cerekajući se uzme svoju košaru i ode zajedno s prijateljima.

„Da li vas je prepoznao?“ upita brzo Lilo.

„Ne znam. Ne vjerujem. Ja ga nikada nisam vidio. Ali možda me odnekud poznaje.“

„Za sada se uklonite. Bolje da vas više ne vidi. Recite to Steineru.“

Policajac tog dana nije više došao. Ali Kern odluči da otputuje još iste večeri.

„Moram otići“, reče Steineru. „Osjećam da će se inače nešto dogoditi. Već sam dva dana ovdje. Mislim da sam opet u redu, zar ne?“

Steiner kimne. „Putuj, baby. I ja ću za nekoliko tjedana dalje. Moj pasoš svagdje više vrijedi nego ovdje. U Austriji postaje opasno. Svašta sam čuo u posljednje vrijeme. Dođi, idemo do Potzlocha.“

Direktor Potzloch bijaše bijesan zbog izletničke košare.

„Vrijednost od trideset šilinga netto, mladiću, u kupovini en groš“, trubio je. „Vi ćete me uništiti!“

„Ta on odlazi“, reče Steiner i objasni mu što se dogodilo. „Bijaše to čista samoodbrana“, zaključi on. „Vaš bi naslijeđeni obiteljski komad bio inače izgubljen.“

Potzloch se naknadno uplaši, a onda zablista. „Dakle dobro, to je nešto drugo.“ On isplati Kernu gažu i onda ga odvede do streljane. „Mladiću“, reče on, „sada ćete upoznati Leopolda Potzlocha, posljednjeg prijatelja čovječanstva! Izaberite nešto od ovih stvari! Za uspomenu. Naravno, da biste prodali. Pravi čovjek ne zadržava uspomene. One samo ogorčavaju život. Vi ćete nečim trgovati, zar ne? Izaberite! A discretion ...“

On nestane u pravcu Panorame senzacija.

„Samo uzmi“, reče Steiner. „Sund ide uvijek. Uzmi male, lagane stvari. Učini to brzo, prije nego što se Potzloch pokaje.“

Ali Potzloch se nije pokajao. Naprotiv: on dobrovoljno doda uz pepeljare, češljeve i kocke, koje je Kern izabrao, još tri malene, gole boginje od pravog brončanog nadomjestka.

„One će biti vaš najveći uspjeh u manjim gradovima“, reče smijući se prezirno i maši se za cvikerom. „Čovjek iz provincije poznaje potmulu pohotu. Mali grad bez bordela, naravno! A sada, s božjom voljom, Kern! Moram na neku konferenciju protiv visokih poreza na javne zabave. Porez na javne zabave! Tipično za ovo stoljeće! Umjesto da za to daju premiju!“

Kern je spremio svoj kovčeg. Oprao je košulje i čarape i objesio ih da se suše. Onda je večerao s Lilom i Steinerom.

„Budi žalostan, mali“, reče Steiner. „To je tvoje pravo. Stari grčki junaci plakali su više nego sentimentalna luda naših dana. Oni su znali da se to ne smije progutati. Nama je ideal nesavitljiva hrabrost statue. To uopće nije potrebno. Budi žalostan, onda ćeš se brzo osloboditi tuge.“

„Žalost je neki put – posljednja sreća“, reče Lilo i pruži tanjur boršča s vrhnjem.

Steiner se nasmiješi i pogladi je po kosi.

„Posljednja sreća za tebe, mali kozmopolito, neka zasada bude dobra večera. Stara vojnička mudrost. A ti si vojnik, ne zaboravi to. Predstraža. Patrola. Pionir svjetskog građanstva. Avionom u jednom danu možeš preletjeti deset carinskih granica, jedna treba drugu – a sve se do vrata utvrđuju prahom i željezom, jedna protiv druge. Tako neće ostati. Ti si jedan od prvih Evropejaca – ne zaboravi to. Ponosi se time.“

Kern se smješkao. „Sve je to lijepo. Ja se i ponosim time. Ali šta ću raditi večeras kad budem sam ?“

On otputuje večernjim vlakom. Uzeo je najjeftiniji razred u najjeftinijem vlaku i obilaznim putem stigao u Innsbruck. Otuda pođe dalje pješke i čekaše auto koji bi ga poveo. Ali ga ne nađe. Uveče ode u neku malu gostionicu i pojede obrok pečenih krumpira; to je zasitno, a nije skupo. Noć je proveo u nekom sjeniku. Pri tom je primijenio tehniku kojoj ga je naučio lopov u za tvoru. Bijaše prvorazredna. Slijedećeg jutra nađe auto koji ga povede do Landecka. Vlasnik kupi od njega za pet šilinga jednu od boginja direktora Potzlocha. Na veće počne padati kiša. Kern ostane u jednoj gostionici i igraše tarok s nekoliko drvosječa. Pri tom izgubi tri šilinga. Zbog toga se toliko ljutio da do ponoći nije mogao zaspati. Ali se još više ljutio što je platio za spavanje dva šilinga, a ne spava; zbog toga zaspi. Sutra pođe dalje. Zaustavi jedan auto, ali vozač je tražio pet šilinga da ga povede. Bijaše to Austro-Daimler u vrijednosti od 15.000 šilinga. Kern ne pristane. Kasnije ga dio puta povede na kolima neki seljak i dade mu veliki komad kruha s maslacem. Uveče je spavao u sijenu. Kišilo je i on je dugo slušao ta monotoni šum i mirisao trpki i uzbudljivi miris isparavanja vlažnog sijena. Idućeg dana popeo se i prošao Arlbergpass. Bijaše veoma umoran kad ga je gore uhvatio jedan žandar. Usprkos tome morao je pješačiti pokraj dvokolice žandara sve do St. Antona. Tamo bijaše zatvoren jednu noć. Ni minute nije spavao, jer se bojao da će se saznati da je bio u Beču i da će ga vratiti onamo i osuditi. Ali mišljahu da je samo htio preko granice i pustiše ga slijedećeg jutra. Sada on preda svoj kovčeg sporovozno do Feldkircha, jer ga je po njemu žandar prepoznao. Dan kasnije stigne i on u Feldkirch i ode po kovčeg. Čekao je do noći, skinuo se i prešao Rajnu, noseći kovčeg i odjeću u podignutim rukama. Sad bijaše u Švicarskoj. Hodao je dvije noći dok nije prešao opasno područje. Onda preda svoj kovčeg na stanicu i brzo nakon toga nađe auto koji ga poveze do Züricha.*

Bijaše poslije podne kad je stigao na glavni kolodvor. Kovčeg je ostavio u prtljažnici. Znao je Ruthinu adresu, ali po danu nije htio otići u njen stan. Neko vrijeme ostane na kolodvoru, onda je u nekoliko židovskih radnja pitao gdje se nalazi prihvatilište za bjegunce. U jednoj trgovini čarapa dobije adresu bogoštovne općine i uputi se tamo.

Primio ga je neki mladić. Kern mu objasni da je jučer prešao granicu.

„Legalno?“ upita mladić.

„Ne.“

„Imate li isprave?“

Kern ga začuđeno pogleda. „Kad bih imao isprave ne bih bio ovdje.“

„Židov?“

„Ne. Polužidov.“

„Vjeroispovijest?“

„Evangelik.“

„Evangelik, ah tako! Onda možemo malo učiniti za vas. Naša su sredstva veoma ograničena, a kao vjerska zajednica najviše brinemo, naravno, za – vi razumijete – za Zidove naše vjere."

„Razumijem“, reče Kern. „Iz Njemačke sam izletio jer mi je otac Židov. Vi ovdje ne možete mi pomoći jer mi je majka kršćanka. Smiješan svijet!“

Mladić slegne ramenima. „Zao mi je, ali mi raspolažemo samo privatnim prilozima.“

„Možete li mi barem reći gdje mogu neprijavljen stanovati nekoliko dana?“ upita Kern.

„Na žalost ne. Ne mogu i ne smijem. Propisi su veoma strogi, i mi ih se moramo tačno pridržavati. Treba da odete na policiju i tražite dozvolu boravka.“

„No“, reče Kern, ,,u tome imam neka iskustva.“ Mladić ga pogleda. „Pričekajte, molim, još jedan čas.“ On pođe u jednu od stražnjih prostorija i brzo se vrati. „Izuzetno vam možemo pomoći s dvadeset franaka. Na žalost, više ne možemo učiniti za vas.“

„Mnogo hvala! Toliko uopće nisam očekivao!“ Kern veoma oprezno složi novčanicu i stavi je u svoj novčanik. Bijaše to jedini švicarski novac koji je imao.

Na ulici zastane. Nije znao kamo da ide.

„No, gospodine Kern“, reče netko iza njega malo porugljivo.

Kern se naglo okrene. Iza njega stajaše mlad, prilično otmjeno obučen čovjek, otprilike njegovih godina. Smješkao se.

On ponudi Kerna cigaretu. „Dat ću vam veći broj pouzdanih adresa“, nastavi on. „Tri serije – pobožno židovske, miješane i kršćanske. Dobit ćete ih besplatno. Ja sam za svoje prve morao platiti dvadeset franaka. Te ljude, naravno, mnogo salijeću, ali oni vam u najmanju ruku neće praviti neprilika.“ Promatrao je Kernovo odijelo. „Vaša je odjeća u redu. U Švicarskoj treba na to paziti. Zbog detektiva. Barem kaput mora da bude dobar, on može ponekad pokriti poderano odijelo, koje bi moglo pobuditi sumnju. Iako ima mnogo ljudi koji neće pomoći ako je na vama čisto i sačuvano odijelo. Imate li neku dobru priču koju biste mogli ispričati?“

On digne glavu i primijeti Kernov pogled. „Dragi moj", reče on, „znam što sada mislite. I ja sam to jednom mislio. Ali vjerujte mi, umijeće je držati se u toj bijedi. A dobrotvornost je krava koja teško i malo daje mlijeka. Poznajem ljude koji na skladištu imaju tri različite priče, jednu sentimentalnu, jednu brutalnu i jednu stvarnu; već prema tome što želi da čuje čovjek koji treba da dade nekoliko franaka potpore. Osnovna je priča uvijek ista: bijeda, bijeg i glad.“

„Znam“, odvrati Kern. „Na to nisam ni mislio. Samo sam se začudio što sve tako dobro i tačno znate.“

„Skupljeno iskustvo od tri godine oprezne životne bitke. Ja sam prepreden, da. Takvih je malo. Moj brat to nije bio. Ustrijelio se prije godinu dana.“ Binderovo se lice načas iskrivi. Onda opet postade glatko. On ustane. „Ako ne znate kamo ćete, možete ovu noć prespavati kod mene. Slučajno imam ovaj tjedan sigurnu izbu. Sobu jednog znanca iz Züricha, koji je na dopustu. Od jedanaest ću biti ovdje. U dvanaest je policijski sat. Poslije dvanaest budite oprezni! Onda na ulicama sve vrvi od detektiva.

,,U Švicarskoj je, izgleda, prokleto vruće“, reče Kern. „Hvala bogu što sam vas sreo. Bez vas bih, vjerojatno, već prvog dana bio uhvaćen. Srdačno vam zahvaljujem! Vi ste mi mnogo pomogli!“

Binder otkloni. „Ta to je razumljivo kod ljudi koji su na dnu. Drugarstvo ilegalaca – malne kao kod zločinaca. Svaki od nas mogao bi sutra biti u sosu i također trebati pomoć. Dakle, možda u jedanaest sati ovdje!“

On plati kavu, pruži Kernu ruku i iziđe sigurno i otmjeno.

Kern je čekao u Café Greif dok se smračilo. Zatražio je plan grada i nacrtao put do Ruthinog stana. Onda je krenuo i brzo hodao ulicama pun neke nemirne napetosti. Trajalo je otprilike pola sata dok je našao kuću. Ležala je u zabitom mirnom dijelu grada i blistala velika i bijela na mjesečini. Pred vratima zastane. Pogleda na široku, mjedenu kvaku i napetost odjednom popusti. Nije mogao vjerovati da se treba samo popeti stepenicama pa da nađe Ruth. Nakon svih tih mjeseci to bijaše odviše jednostavno. Odvikao se da nešto može biti jednostavno. Zurio je gore prema prozorima. Možda uopće nije kod kuće. Možda uopće više nije u Zürichu.

On prođe pokraj kuće. Nekoliko ulica dalje bijaše trgovina duhana. Jedna mrzovoljna žena iziđe iza neke pregrade.

„Omot .parisiennesa“, reče Kern.

Žena gume omot pred njega. Onda zahvati u sandučić ispod pulta, izvadi šibice i stavi ih na cigarete. Bijahu to dvije slijepljene kutije. Žena to vidje, odlijepi ih i baci jednu nati'ag u sandučić. „Pedeset rapena", reče ona.

Kern plati. „Mogu li telefonirati?" upita on.

Žena kimne. „Aparat stoji ovdje lijevo u uglu.“

Kern potraži broj u telefonskoj knjizi. Neumann – izgledalo je da ima u ovom gradu stotine Neumanna. Konačno nađe pravoga. Digne slušalicu i nazove broj. Žena je ostala kod pulta i promatrala ga. Kern joj ljutito okrene leda. Trajalo je dugo dok se netko javio.

„Mogu li govoriti s gospođicom Holland?" upita on u crni vijak.

„Tko je tamo?“

„Ludwig Kern."

Glas u telefonu zašuti načas. „Ludwig ..reče onda kao bez daha. „Ti, Ludwig?“

„Da.“ Kern najednom osjeti svoje srce, koje je lupalo poput čekića. „Zar si to ti, Ruth i Nisam prepoznao tvoj glas. Ta mi još nikada nismo jedno drugome telefonirali.“

„Gdje si ti? Odakle zoveš?“

„Ovdje sam. U Zürichu. U jednoj trafici.“

„Ovdje?“

„Da, u tvojoj ulici.“

„Zašto ne dođeš ovamo? Zar se nešto dogodilo?“

„Ne, ništa. Danas sam stigao. Već sam mislio da više nisi ovdje. Gdje se možemo naći?“

„Ovdje! Dođi ovamo. Brzo! Znaš li kuću? Na drugom katu.“

„Da, znam, ali ide li to? Mislim zbog ljudi kod kojih stanuješ?“

„Nikoga nema ovdje. Sama sam. Svi su preko nedjelje otputovali. Dođi!“

„Da.“

Kern odloži slušalicu. Onda odsutno pogleda oko sebe. Činilo mu se da nije više u istom dućanu kao prije. Onda se vrati k pultu. „Što stoji razgovor?“ upita on.

„Deset rapena.“

„Samo deset rapena?“

„Dosta skupo.“ Žena pokupi nikleni novac. „Ne zaboravite cigarete.“

„Ah tako ... da ...“

Kern izađe na ulicu. Sada neću trčati, mislio je. Tko trči taj je sumnjiv. Moram se suzdržati. Ni Steiner ne bi trčao. Hodat ću. Nitko neka ne primijeti ništa na meni. Ali ja mogu brzo hodati. Mogu hodati vrlo brzo. To je isto tako brzo kao da trčim.

Ruth je stajala na stepenicama. Bilo je tamno i Kern ju je mogao samo nejasno vidjeti.

„Pazi!“ reče žurno i promuklo, „prljav sam! Moje su stvari još na kolodvoru. Nisam se mogao oprati i presvući!“

Nije ništa odgovorila. Stajala je nagnuta na početku stepenica i čekala ga. On potrči gore stepenicama i odjednom bijaše ona kod njega, topla i stvarna, život i još više od života.

Ležala je mirno u njegovu naručju. Čuo je kako diše i osjećao njenu kosu. Stajao je nepomično, i nejasna tama oko njega kao da je teturala. Onda primijeti da ona plače. Pomakne se. Ona strese glavom na njegovim ramenima i ne pusti ga. „Ostavi me samo. Odmah će proći.“

Dolje se začuju vrata. Kern se oprezno i gotovo neprimjetno okrene u stranu da bi mogao vidjeti stepenice. Začuje korake. Onda kvrcne prekidač i svjetlo se upali. Ruth se uplaši. „Dođi! Uđi brzo!“ Ona ga povuče k vratima.

Sjedili su u danjoj sobi obitelji Neumann. Bijaše to prvi put poslije duga vremena da je Kern opet bio u jednom stanu. Soba bijaše uređena na građanski način i bez mnogo ukusa, s namještajem od pravog mahagonija, modernim perzerom, nekoliko ripsom presvučenih stolica i nekoliko svjetiljaka sa zasencima od šarene svile – ali Kernu se pričinila kao vizija mira i otok sigurnosti.

„Otkad više ne vrijedi tvoj pasoš?“ upita on. „Već sedam tjedana, Ludwig.“ Ruth uzme iz buffeta bocu i dvije čaše.

„Jesi li tražila produženje?“

„Da. Bila sam na konzulatu ovdje u Zürichu. Odbili su. Drugo i nisam očekivala.“

„Ni ja, zapravo. Iako sam se uvijek nadao čudu. Ta mi smo državni neprijatelji. Opasni državni neprijatelji. Trebalo bi zapravo da sami sebi izgledamo važni, zar ne?“

„Meni je svejedno“, reče Ruth i ostavi čaše i bocu na stol. „Sada više nisam u boljem položaju od tebe, i to je također nešto.“

Kern se nasmije. Uhvatio je oko ramena i pokaže na bocu. „A šta je to? Konjak?“

„Da. Najbolji konjak obitelji Neumann. Pit ću s tobom jer si opet ovdje. Bijahu to strašni dani bez tebe. I bilo je strašno znati da si u zatvoru. Tukli su te, oni zločinci! A sve bijaše moja krivnja!“

Ona ga pogleda smješkajući se, ali Kern primijeti da je uzbuđena. Njen glas bijaše gotovo ljutit i njene su ruke drhtale kad je punila čaše. „Bilo je strašno!“ reče još jednom i pruži mu njegovu čašu. „Ali sada si opet ovdje!“

Pili su. „Uopće nije bilo loše“, reče Kern. „Zaista ne!“

Ruth odloži čašu. Popila je u jednom mahu. Ona položi ruke na Kernov zatiljak i poljubi ga. „Sada te neću više pustiti da odeš“, mrmljala je. „Nikada!“

Kern je pogleda. Još je nikada nije vidio takvu. Bila je potpuno izmijenjena.

Nestalo je nešto strano, što je prije poput sjene stajalo između njih. Bila je sada otvorena i potpuno ovdje, i prvi put je osjećao da pripada njemu. Nikad prije nije to tako sigurno znao.

„Ruth“, reče on, „htio bih da se otvori strop, da dođe jedan avion, i da odletimo na neki otok s palmama i koraljima, gdje nitko ne zna šta je pasoš i dozvola boravka!“

Ona ga ponovo poljubi. „Bojim se da i oni ondje to znaju, Ludwig. Pod palmama i koraljima imaju sigurno utvrde, topove i ratne brodove i paze više nego u Zürichu.“

„Da, sigurno! Popijmo još jednu čašu.“ On uzme bocu i ulije. „Ali i Zürich je već opasan. Čovjek se ne može ovdje dugo vremena skrivati.“

„Onda otiđimo!“

Kern pogleda sobu, zastore od damasta, stolice i žute, svilene lampe. „Ruth“, reče i pokaže rukom po tim stvarima, „prekrasno je otići zajedno s tobom, i ja nisam nikada mogao drukčije zamisliti. Ali ovog ovdje onda više neće biti, to moraš znati. Onda preostaje, ako bude sreće, još samo skrivanje, cesta, sjenik i male bijedne sobe pensiona sa strahom pred policijom. I zatvor.“

„To znam. Svejedno mi je. I ne moraš se zbog toga brinuti. Ionako moram otići odavde. Ne mogu više ostati. Ljudi se boje policije jer nisam prijavljena. Bit će sretni kad odem. Imam još i nešto novaca, Ludwig. Ja ću ti pomoći u trgovanju. Neću te mnogo stajati. Mislim da sam dosta spretna.“

„Tako“, reče Kern, „imaš čak i nešto novaca i hoćeš da pomogneš trgovati! Još jednu riječ i ja ću zaplakati kao stara žena. Imaš li mnogo stvari da poneseš?“

„Ne mnogo. Ono što ne trebam ostavit ću ovdje."

„Dobro. A što ćemo učiniti s tvojim knjigama? Naročito s onim debelim o kemiji? Hoćemo li ih za sada ostaviti ovdje?“

„Knjige sam prodala. Poslušala sam savjet koji si mi u Pragu dao. Ne treba ništa otprije nositi sa sobom. Ništa. I ne treba gledati natrag, to samo umara i čini čovjeka slomljenim. Knjige su nam donijele nesreću. Prodala sam ih. Bile su odviše teške za nošenje.“

Kern se smješkao. „Imaš pravo, ti si praktična, Ruth. Mislim da ćemo prvo otići u Luzern. To mi je savjetovao Georg Binder, profesional za Švicarsku. Tamo ima mnogo stranaca, pa čovjek nije toliko upadljiv, i policija nije toliko stroga. Kada bismo mogli krenuti?“

„Prekosutra ujutro. Toliko dugo možemo ostati ovdje.“

„Dobro. Ja imam neku sobicu za spavanje. Moram samo do dvanaest doći u Café Greif.“

„Ti nećeš otići u Café Greif! Ostat ćeš ovdje, Ludwig. Prije prekosutra ujutro nećemo izići na ulicu. Inače bih umrla od straha!“

Kern je zurio u nju. „Ide li to? Nema ovdje služavke ili nekoga tko bi nas mogao izdati?“

„Služavka je na dopustu do ponedjeljka u podne. Vratit će se vlakom u jedanaest sati i četrdeset. Ostali u tri sata poslije podne. Toliko dugo imamo vremena.“

„Gospode bože“, reče Kern. „Tako će dugo biti naš čitav ovaj stan?“

„Da.“

„I možemo živjeti ovdje kao da nam pripada, sa svim tim, salonom i spavaćom sobom, i vlastitom blagovaonicom, i stolnjakom bijelim poput cvijeća, i porculan i po mogućnosti srebrne vilice, i noževi i posebni noževi za jabuke, i kava iz malih šalica, i radio.“

„Da, sa svim tim! A ja ću kuhati i peći i za tebe obući večernju haljinu Silvije Neumann!“

„A ja večeras smoking gospodina Neumanna! Makar bio i prevelik! Naučio sam u zatvoru iz „Elegantnog svijeta“ kako se treba obući!“

„On će ti čak i pristajati!“

„Sjajno! To moramo proslaviti!“ Kern oduševljeno skoči. „Onda mogu dobiti i vruću kupelj s mnogo sapuna, zar ne? To mi je nedostajalo. U zatvoru smo imali samo neku vrstu jeze od lizola.“

„Naravno! Čak vruća kupelj s Kern-Farr-parfemom koji je poznat u čitavom svijetu!“

„Upravo sam ga rasprodao.“

„Ali ja imam još jednu bocu! Onu koju si mi poklonio u kinu u Pragu. Prve naše večeri. Sačuvala sam je.“

„To je vrhunac. Blagoslovljen Zürich! Ruth, ti si me osvojila. Dobro smo započeli!“

XII

Kern je u Luzernu dva dana opsjedao vilu komercijalnog savjetnika Amolda Oppenheima. Bijela kuća stajala je poput zamka na jednoj uzvisini iznad Vierwaldstattskog jezera. Među adresama koje je profesional Binder poklonio Kernu stajala je iza imena Oppenheima ova primjedba: Nijemac, Židov. Daje, ali samo na pritisak. Nacionalist. Ne govoriti o cionizmu.

Trećeg dana Kern bijaše primljen. Oppenheim ga dočeka u jednom velikom vrtu koji bijaše pun lijepih kata, sunčanica i krizantema. Bio je to dobro raspoložen snažan čovjek, debelih, kratkih prstiju i malenog gustog brka.

„Došli ste sada iz Njemačke?“ upita on.

„Ne. Već sam preko dvije godine vani.“

,,A odakle ste?“

„Iz Dresdena.“

„Ah, Dresden!“ Oppenheim prijeđe rukom preko sjajne ćelave glave i uzdahne sanjarski. „Dresden je krasan grad! Dragi kamen! Ta Brühlska terasa! Nešto jedinstveno, zar ne?“

„Da“, reče Kern. Bilo mu je vruće i rado bi popio čašu grožđanog soka koji je stajao ispred Oppenheima na kamenom stolu. Ali Oppenheim se ne sjeti da mu ponudi. Gledao je maštajući u jasan zrak.

,,A kula – dvorac – galerije – to naravno dobro poznajete, zar ne?“

„Ne tako dobro. Više izvana.“

„Ali, dragi mladi prijatelju!“ Oppenheim ga pogleda prijekorno. „Ne poznavati tako nešto! Najplemenitiji njemački barok! Niste nikad čuli za Daniela Poppelmanna?“

„Jesam, naravno!“ Kern nije imao ni pojma o tom graditelju baroka, ali je htio da se svidi.

„Ta, vidite!" Oppenheim se zavali na stolicu. „Da, naša Njemačka! To nitko ne može ponoviti, zar ne?“

„Sigurno ne. I to je sasvim dobro.“

„Dobro? Kako? Kako to mislite?“

„Posve jednostavno. To je dobro za Židove. Mi bismo inače bili izgubljeni.“

„Ah, tako. Vi to mislite politički. No, čujte – izgubljeni – izgubljeni, kakve su to velike riječi! Vjerujte mi, danas se i veoma mnogo pretjeruje. Znam iz najboljeg izvora i uopće nije tako loše.“

„Tako?“

„Sigurno!“ Oppenheim se nagne naprijed i povjerljivo priguši glas. „Među nama rečeno, Zidovi su sami mnogo krivi za ovo što se danas događa. Kažem vam, njihova je krivnja velika, a ja znam što govorim. Mnogo toga što su radili nije bilo potrebno, a ja se u to razumijem.“

Koliko će mi dati, mislio je Kern. Hoće li biti dovoljno da dođemo do Berna?

„Uzmite na primjer stvar s istočnim Zidovima, galicijskim i poljskim doseljenicima“, objasni Oppenheim i popije gutljaj grožđanog soka. „Zar su svi oni morali biti pušteni unutra? Zaista, šta ovi ljudi traže u Njemačkoj? Ja sam isto tako protiv toga kao i vlada. Zidovi su Zidovi, govori se obično – ali što ima zajedničko između jednog prljavog pokućarca u masnom kaftanu, sa zulufima, i jedne stare, već stoljećima naseljene židovske građanske obitelji.“

„Jedni su se doselili ranije, drugi kasnije“, reče Kern bez razmišljanja i onda se uplaši. Ni u kom slučaju nije htio naljutiti Oppenheima.

Ali ovaj ništa ne primijeti; bijaše odviše zaposlen svojim problemom.

„Jedni su asimilirani, vrijedni, važni, nacionalno prvorazredni građani – a drugi su strani doseljenici!

To je ono, moj dragi! Kakvog posla imamo mi s tim ljudima? Potpuno nikakvog, uopće nikakvog. Trebalo je da ostanu u Poljskoj!“

„Tamo ih također ne žele.“

Oppenheim zamahne rukom i ljutito pogleda Kerna. „Ali to nema veze s Njemačkom! To je nešto sasvim drugo! Treba biti objektivan! Ja sam protiv toga da se sve naprečac proklinje. Može se protiv Njemačke reći što te volja, ali oni ljudi tamo prijeko nešto stvaraju! I nešto postižu! To valjda morate priznati, zar ne?“

„Naravno.“ Dvadeset franaka, mišljaše Kern, to je pension za četiri dana. Možda će dati i više.

„Što pri tom pojedincu ili određenim grupama ponekad ide loše...“ Oppenheim kratko šmrcne, „to su grube političke potrebe! Velika politika ne poznaje sentimentalnost. S time se moramo pomiriti..

„Svakako...“

„Vidite“, reče Oppenheim. „Narod nalazi posla. Uzdiže se nacionalno dostojanstvo. Sigurno tu ima i pretjerivanja, ali to se uvijek događa u početku. To će prestati. Pogledajte samo što je nastalo iz naše vojske! Tako nešto ipak je jedinstveno! Najednom smo opet postali punovrijedni. Narod bez velike snažne armije nije ništa, sasvim ništa!“

,,U to se ništa ne razumijem“, odvrati Kern.

Oppenheim ga iskosa pogleda. „Ali trebalo bi da se razumijete!“ izjavi on i ustane. „Baš u inozemstvu!“ Onda uhvati jednu mušicu i pažljivo je zgnječi. „Ostali nas se opet plaše! A strah je sve, vjerujte mi to! Postiže se nešto samo onda ako se onaj drugi plaši!“

„To razumijem“, reče Kern.

Oppenheim popije svoj grožđani sok i učini nekoliko koraka. Dolje je blistalo jezero kao plavi štit koji je pao s neba. ,,A šta se s vama dogodilo?“ upita promijenjenim glasom. „Kamo namjeravate?“

„U Pariz.“

„Zašto baš u Pariz?“

„Ne znam. Da bih imao cilj. Izgleda da se tamo lakše može smjestiti.“

„Zašto ne ostanete u Švicarskoj?“

„Gospodine komercijalni savjetniče!“ Kern odjednom izgubi dah. „Kad bih mogao. Kad biste mi vi mogli pomoći da ostanem ovdje! Možda jednom preporukom, ili da ste me voljni zaposliti – kad biste vi, s vašim imenom ...“

„Ne mogu ništa učiniti“, prekine ga žurno Oppenheim, „sasvim ništa! Uopće ništa! Nisam tako mislio. To je bilo samo jedno pitanje. Moram u svakom pogledu ostati politički neutralan. Ne mogu se ni u šta umiješati!“

„Ta to nije politički...“

„Danas je sve politički! Ja sam u Švicarskoj gost. Ne, ne, ne dolazite mi s takvim stvarima!“ Oppenheim je postajao sve zlovoljniji. „A što ste još inače htjeli?“

„Htio sam vas pitati da li biste možda trebali neke od ovih sitnica.“ Kern izvuče iz džepa nekoliko stvari.

„Šta imate? Parfem? Toaletna voda? Ne dolazi u obzir." Oppenheim odgurne bocu. „Sapun? No, da. Sapun se može uvijek upotrijebiti. Pokažite! Ostavite ovdje jedan komad. Čekajte..." On stavi ruku u džep; oklijevaše jedan čas, vrati nešto novca natrag i položi na stol dva franka. „Tako, to je valjda dobro plaćeno, zar ne?“

„To je čak i previše. Sapun stoji jedan franak.“

„No, ostavite samo“, izjavi velikodušno Oppenheim. „Ali nemojte dalje pričati. Čovjeka već ionako mnogo salijeću."

„Gospodine komercijalni savjetniče“, reče Kern mirno, „baš bih zbog toga htio da mi platite samo toliko koliko sapun stoji.“

Oppenheim ga pogleda nešto iznenađeno. „No, kako želite. Uostalom, dobar princip. Ne dopustiti da ti itko išta pokloni. To je uvijek bilo i moje geslo.“ Poslije podne Kern proda još dva komada sapuna, jedan češalj i tri paketića spona.

Time je zaradio ukupno tri franka. Zatim već potpuno ravnodušan uđe u jednu malu trgovinu rubljem. koja je pripadala nekoj gospođi Sari Grünberg.

Gospođa Grünberg, žena raščupane kose i s jednim cvikerom, strpljivo ga je slušala.

„To nije vaše zvanje, zar ne?“ upita ona.

„Ne“, reče Kern. „Vjerujem da i nisam za to odviše spretan.“

„Hoćete li raditi? Baš imam inventuru. Bilo bi posla za dva do tri dana. Sedam franaka dnevno i dobra hrana. Možete doći sutra u osam.“

„Rado“, reče Kern, „ali...“

„Razumijem – od mene nitko neće ništa saznati. A sada mi dajte komad sapuna. Hoće li biti dosta tin franka?“

„Previše je.“

„Nije previše. Premalo je. Nemojte izgubiti hrabrost.“

,,S hrabrošću samom ne dolazi se daleko“, reče Kern i uzme novac. „Ali sreća se uvijek ponovo nalazi. To je bolje.“

„Možete mi i sada pomoći nekoliko sati u spremanju. Jedan franak po satu. Da li i to zovete srećom?“

„Da“, reče Kern. „Sreća treba da budu još sitnije stvari. To češće dolazi.“

„Jeste li to putem naučili?“ upita gospođa Grünberg.

„Putem ne; ali u vrijeme kad ne putujem. Onda o tome razmišljam i pokušavam da naučim nešto od toga. Svaki dan se nešto nauči. Neki put čak od komercijalnog savjetnika.“

„Razumijete li se nešto u rublje?“ upita gospođa Grünberg.

„Samo u vrlo grubo. Nedavno sam dva mjeseca učio šivati u jednom institutu. Razumije se, samo vrlo jednostavne stvari.“

„To nikad ne škodi“, objasni gospođa Grünberg. „Ja čak znam vaditi zube. Naučila sam to jednom prije dvadeset godina od nekog dentista. Tko zna – možda će to jedanput biti moja sreća!“

Kern je radio do deset sati navečer i dobio, osim dobre večere, pet franaka. To će uz ostalo biti dovoljno za dva dana i bilo je ugodnije nego sto franaka komercijalnog savjetnika Oppenheima.

Ruth ga je čekala u nekom malom pensionu koji se nalazio na Binderovu popisu adresa. Tamo se moglo bez prijave stanovati nekoliko dana. Nije bila sama. Pored nje je za stolom na maloj terasi sjedio neki vitki stariji gospodin.

„Hvala bogu što si ovdje“, reče Ruth i ustane. „Već sam se bojala za tebe.“

„Ne moraš se bojati. Kad se čovjek boji, najčešće se ništa ne događa. Samo onda se nešto dogodi kad se s time uopće ne računa.“

„To je sofizam, ali nije filozofija“, reče čovjek koji je sjedio za Ruthinim stolom.

Kern se okrene prema njemu. Čovjek se smješkao. „Dođite i popijte sa mnom čašu vina. Gospođica Holland će vam reći da sam bezazlen. Zovem se Vogt i nekoć sam bio privatni docent u Njemačkoj. Pridružite mi se uz moju posljednju bocu.“

„Zašto posljednju bocu?“

„Jer sutra idem na neko vrijeme u penziju. Umoran sam. Moram se malo odmoriti.“

„Penziju?“ upita Kern ne razumijevajući.

„Ja to zovem tako. Može se nazvati i zatvorom. Javit ću se sutra policiji i reći da se već nalazim dva mjeseca ilegalno u Švicarskoj. Za to ću dobiti nekoliko tjedana zatvora, jer sam već dvaput bio izgnan. Državna penzija. Važno je reći da se čovjek nalazi u zemlji već neko vrijeme; inače se kršenje zabrane ulaska u zemlju uzima kao bezizlazan položaj i samo vas prebace preko granice.“

Kern pogleda Ruth. „Ako trebate nešto novaca – ja sam danas dosta dobro zaradio.“

Vogt otkloni. „Hvala, ne, imam još deset franaka. To je dosta za vino i ovu noć. Samo sam umoran i hoću da se opet jednom odmorim. A to se može samo u zatvoru. Meni su pedeset i dvije godine i nisam sasvim zdrav. Zaista sam veoma umoran od skrivanja i trčanja naokolo. Dođite, sjednite oboje k meni. Kad je čovjek tako sam raduje se društvu.“

On ulije vino u čašu. „To je .neuchateler’; trpko i čisto kao voda s glečera.“

„Ali zatvor...“ reče Kern.

„Zatvor u Luzernu je dobar. Poznajem ga – to je luksuz koji sebi mogu dozvoliti: da izaberem zatvor koji želim. Bojim se jedino toga da me ne htjednu zatvoriti, da ću naći odviše čovječne suce koji će me naprosto šupirati na granicu. Onda opet sve počinje iznova. A za nas takozvane arijevce, to je još teže nego za Židove. Mi nemamo bogoštovnih općina koje bi nam pomogle – ni vjerskih istomišljenika. Ali ne govorimo o tim stvarima ..

On digne čašu. „Pijmo za sve lijepo u svijetu – to je neuništivo.“

Kucnuli su se. Čaše su jasno zazvonile. Kern popije hladno vino. Sok od grožđa, mislio je. Oppenheim. On sjedne za stol k Vogtu i Ruth.

„Mislio sam već da ću morati biti sam“, reče Vogt. „A sada ste vi ovdje. Kako je lijepo veće! To bistro jesenje svjetlo.“

Sjedili su dugo šuteći na poluosvjetljenoj terasi. Nekoliko kasnih noćnih leptira udaralo je postojano svojim teškim tijelima o vruće staklo električnih žarulja. Vogt se naslonio malo odsutno i veoma spokojno na svoju stolicu, uska lica i bistrih očiju, i njima se odjednom učini kao da se ovaj čovjek iz utonulog stoljeća ravnodušno i pribrano rastavlja od svog života i svijeta.

„Vedrina“, reče Vogt zamišljeno, kao da govori sam sebi. „Vedrina, blaga kći tolerancije – ona je izgubljena u našem vremenu. Odviše treba za to – znanje, nadmoćnost, skromnost i mirna rezignacija pred nemogućim. Sve je to pobjeglo pred divljim idealizmom kasama koji danas nesnošljivošću želi popraviti svijet. Popravljači svijeta uvijek su bili oni koji su ga kvarili – a diktatori nisu nikada vedri.“

„Oni kojima diktiraju također nisu“, reče Kern.

Vogt kimne i polako popije gutljaj bistroga vina. Onda pokaže na jezero koje je srebrno blistalo u svjetlu polumjeseca, okruženo bregovima, kao stijenama skupocjene posude. „Ovima se ne može zapovijedati“, reče on. „Leptirima, ni lišću drveća. Ni ovome ne..pokaže on na nekoliko knjiga oštećenih čitanjem. „Hölderlin i Nietzsche. Jedan je pisao najčešće himne života – drugi je prosanjao božanske plesove dionizijske vedrine – i obojica su svršila u ludilu – kao da je priroda negdje postavila granicu.“

„Diktatori nikad ne polude“, reče Kern.

„Naravno da ne.“ Vogt ustane i nasmiješi se. „Ali ne postaju ni razumni.“

„Hoćete li zaista sutra na policiju?“ upita Kern.

„Da, hoću. Do viđenja i hvala što ste mi htjeli pomoći. Idem još sat vremena na jezero.“

Pošao je lagano ulicom. Bila je prazna, i njegovi su se koraci čuli još neko vrijeme, iako se izgubio s vida.

Kern pogleda Ruth. Ona mu se nasmiješi. „Da li se bojiš?“ upita on.

Ona strese glavom.

„S nama je drugačije", reče on. „Mi smo mladi. Mi ćemo proći.“

Dva dana kasnije iskrsne Binder iz Züricha; hladno, otmjeno i sigurno.

„Kako ide?“ upita on. „Da li je sve bilo u redu?“ Kern ispripovijeda svoj doživljaj s komercijalnim savjetnikom Oppenheimom. Binder ga je pažljivo slušao. Smijao se kad mu je Kern ispričao da je bio zamolio Oppenheima da se za nj zauzme.

„To ste pogriješili“, reče on. „Oppenheim je najplašljiviji stvor koga poznajem. Ali ja ću protiv njega poduzeti kaznenu ekspediciju.“

On nestane i pojavi se opet uveče s novčanicom od dvadeset franaka u ruci.

„Svaka čast“, reče Kern.

Binder se strese. „Nije bilo lijepo, to mi možete vjerovati. Narodni gospodin Oppenheim, koji sve razumije zbog svojih milijuna. Novac čini čovjeka prokleto beskarakternim, zar ne?“

„I neimaština također.“

„Tačno. Ali rjeđe. Propisno sam ga preplašio s divljim vijestima iz Njemačke. Daje samo iz straha. Da bi se otkupio od sudbine. Zar to ne stoji na popisu?“

„Ne. Tamo stoji: daje, ali samo na pritisak."

„To je isto. No, možda ćemo jednom sresti komercijalnog savjetnika na cesti kao kolegu. To bi me za mnogo štošta odštetilo.“

Kern se smijao. „Taj će se već izvući. Ali zašto ste vi u Luzernu?“

,,U Zürichu je postalo nešto prevruće. Slijedio me neki detektiv. I onda...“ njegovo se lice smračilo, „dolazim ovamo od vremena na vrijeme da uzmem neka pisma iz Njemačke.“

„Od vaših roditelja?“

„Od moje majke.“

Kern je šutio. Mislio je na svoju majku. Ponekad joj je pisao. Ali odgovora nije mogao dobiti jer se njegova adresa neprestano mijenjala.

„Jedete li rado kolače?“ upita nakon nekog vremena Binder.

„Da, naravno. Da li ih imate?“

„Da. Pričekajte jedan čas.“

Vratio se s jednim omotom. Bila je to kutija od kartona u kojoj je ležala mala torta od biskvita pažljivo umotana u svileni papir.

„Danas je stiglo na carinu", reče Binder. „Ljudi ovdje su je podigli.“

„Ali, pojedite je sami", reče Kern. „Vaša ju je majka sama pekla, to se odmah vidi!“

„Da, sama je pekla. Zato neću jesti. Ne mogu. Niti komadić.“

„To ne razumijem. Bože moj, kad bih ja od moje majke dobio kolača! Jeo bih ih mjesec dana! Svake večeri jedan komadić.“

„Ali razumijte!“ reče Binder prigušenim i nabusitim glasom. „Ta ona je nije za mene poslala. To je za mog brata.“

Ivern je buljio u njega. „Ali vi ste rekli da je vaš brat mrtav.“

„Da, naravno. Ali ona to još ne zna.“

„Ona ne zna?“

„Ne. Ne mogu joj to pisati. Naprosto ne mogu. Umrijet će ako sazna. On je bio njen ljubimac. Mene nije nikad naročito voljela. On je i bio bolji od mene. Zato nije izdržao. Ja ću proći! Naravno. Ta vi to i vidite.“ On baci Oppenheimov novac na pod.

Kern digne novčanicu i stavi je ponovo na stol, a Binder sjedne na stolicu i zapali cigaretu. Onda izvadi iz džepa jedno pismo.

„Evo – to je njeno posljednje pismo. Bilo je priloženo. Ako to pročitate, razumijet ćete koliko to može čovjeka boljeti.“

Bijaše to pismo na blijedoplavom papiru, s mekim i kosim rukopisom, kao da ga je pisala mlada djevojka. „Moj žarko ljubljeni Leopolde! Jučer sam primila tvoje pismo, i toliko sam se veselila da sam morala najprije sjesti da se smirim. Onda sam ga otvorila i počela čitati. Znaš da moje srce nije više tako zdravo zbog svih tih uzbuđenja. Kako sam sretna što si napokon našao posla. Nemoj se žalostiti ako ne zarađuješ mnogo; budeš li marljiv, već ćeš nekako napredovati. Dragi Leopolde, pazi i na Georga. On je tako brz i nepromišljen. Ali mirna sam dok si ti tamo. Jutros sam ti ispekla kolač, tortu od biskvita, koju si uvijek tako rado jeo. Šaljem ti je i nadam se da neće stići odviše suha, iako torta od biskvita može biti suha, zato sam je ispekla, inače bih ti poslala frankfurtski vijenac, kolač koji najviše voliš. Ali taj bi se sigurno putem pokvario. Dragi Leopolde, piši mi opet brzo, kad budeš imao vremena. Nadam se da ćemo uskoro opet biti svi zajedno. Ne zaboravi me. Ljubi te tvoja majka. Pozdravi Georga.“

Kern stavi pismo natrag na stol. Nije ga dao Binderu u ruke; stavio ga je na stol pored njega.

„Sliku“, reče Binder. „Gdje da nabavim sliku?“

„Da li je posljednje pismo vašeg brata dobila tek sada?“

Binder strese glavom. „Ubio se prije godinu dana. Otada joj ja pišem. Svakih nekoliko tjedana. Rukopisom moga brata. Naučio sam da ga oponašam. Ona ne smije ništa znati. Nemoguće je. Zar ne mislite da ona ne smije saznati.“

On pogleda Kerna molećivo. „TS recite što mislite!“

„Da. Vjerujem da je bolje tako."

„Njoj je šezdeset godina. Šezdeset, i njeno je srce slomljeno. Neće više dugo živjeti. Možda će mi uspjeti da ništa ne sazna. Da je to sam učinio – razumijete – to nikad ne bi mogla shvatiti.“

„Da."

Binder ustane. „Sada joj moram opet napisati jedno pismo. Od njega. Onda je i to prošlo. Sliku – odakle samo da uzmem sliku?“

On uzme pismo sa stola. „Uzmite kolač, molim vas! Ako ga vi nećete, dajte ga Ruth. Ne morate joj reći sve to.“

Kern je oklijevao.

„To je dobar kolač. Htio bih odrezati samo jedan komadić – eto samo tako ...“

On izvadi iz džepa nož, odreže jedan uski komadić od ruba biskvit-torte i stavi ga u pismo svoje majke.

„Znate li što?“ reče onda s čudnovato slomljenim licem. „Moj brat nije moju majku nikada mnogo volio. Ali ja – ja! Smiješno, zar ne?“

On pođe u svoju sobu.

Bijaše oko jedanaest sati uveče. Ruth i Kern sjedili su na terasi. Binder siđe stepenicama. Bijaše opet hladan i otmjen kao prije.

„Pođite sa mnom nekamo“, reče on. „Ne mogu još spavati, a ne bih htio danas biti sam. Samo jedan sat. Znam lokal koji je siguran. Učinite mi tu uslugu.*

Kern pogleda Ruth. „Jesi li umorna?“ upita on.

Ona strese glavom.

„Učinite mi tu uslugu“, reče Binder. „Samo jedan sat. Da promijenim okolinu.“

„Dobro.“

On ih odvede u jedan café-bar u kom se plesalo. Ruth pogleda unutra. „To je odviše otmjeno“, reče ona. „To nije za nas!“

„Za koga inače ako ne za nas kozmopolite“, odvrati Binder sa sjetnom porugom. „I uopće nije tako otmjeno kada bolje pogledate. Upravo dovoljno da čovjek bude siguran od detektiva. Konjak ovdje nije skuplji nego drugdje, a glazba je mnogo bolja. To je također ponekad potrebno. Dođite, molim. Evo jednog mjesta.“

Sjeli su i naručili nešto za piće.

„Šta koristi sve to?“ reče Binder i digne čašu. „Budimo veseli! Život je gotovo pri kraju i kasnije nas nitko neće pitati jesmo li bili veseli ili žalosni.“

„Ispravno.“ Kern takođe uzme svoju čašu. „Pretpostavimo naprosto jednom da smo sinovi ove zemlje, zar ne, Ruth? Ljudi koji imaju stan u Zürichu i koji se nalaze na izletu u Luzernu.“

Ruth kimne i nasmiješi mu se.

„Ili turisti“, reče Binder. „Bogati turisti!“

On ispije svoju čašu i naruči novu. „Hoćete li i vi još jednu?“ upita Kerna.

„Kasnije.“

„Uzmite još jednu. Brže ćete se raspoložiti. Molim, učinite to.“

„Dobro.“

Sjedili su kod stola i promatrali plesače. Bijaše tu mnogo mladih ljudi koji nisu bili stariji od njih – ali, usprkos tome, izgledali su čudnovato, kao troje izgubljene djece koja su velikih očiju sjedila ovdje a nisu pripadala ovamo. Nije bilo samo to što nisu imali domovine, a što ih je okruživalo poput sivog prstena – bila je to i žalost jedne mladosti, bez mnogo budućnosti i nade. Što je to samo s nama, mislio je Kern, ta htjeli smo biti veseli! Ja imam sve što samo mogu imati i gotovo još i više, što je to onda sa mnom?

„Da li ti se sviđa?“ upita on Ruth.

„Da, vrlo“, odvrati ona.

U lokalu se smrači; šareni reflektor preleti preko plesne površine, i jedna zgodna, vitka plesačica zavrti se preko parketa.

„Prekrasno, zar ne?“ upita Binder i zaplješče.

„Izvanredno!“ Kern je također pljeskao.

„Glazba je veličanstvena, zar ne?“

„Prvorazredna!“

Sjedili su ovdje i bili skloni da sve smatraju lijepim i da budu bezbrižni i vedri; ali bijaše nešto u svemu, kao prašina i pepeo, a oni nisu znali odakle je došlo.

„Zašto ne plešete jednom zajedno?“ upita Binder.

„Hoćemo li?“ Kern ustane.

„Mislim da ne znam“, reče Ruth.

„Ni ja ne znam. To stvar čini jednostavnijom.“

Ruth je časak oklijevala. Onda pođe s Kernom na podij. Šareni reflektori klizili su preko plesača.

„Eto, upravo dolazi violetno svjetlo. Dobra prilika da se izgubimo!“

Plesali su oprezno i malo plaho. Postepeno postadoše sigurniji naročito kad primijetiše da ih nitko ne promatra.

„Kako je lijepo plesati s tobom“, reče Kern. ,,S tobom ima uvijek novih i lijepih stvari. Ne samo da si ovdje – sve naokolo postaje drukčije i lijepo.“

Ona primakne svoju ruku bliže njegovu ramenu i nasloni se na njega. Lagano su klizili u ritmu glazbe. Reflektori igrahu nad njima kao šarena voda, i oni načas zaboraviše sve drugo – bijahu samo još mlad i nježan život koji je težio jedan drugome, oslobođen sjene straha, skrivanja i sumnje.

Glazba prestane. Vratili su se k stolu. Kern pogleda Ruth. Njene oči blistahu, njeno lice bijaše uzbuđeno. Imalo je odjednom sjajan, samozaboravan, gotovo odvažan izraz. Prokletstvo, mislio je, moći živjeti kako želiš – i bio je jedan čas strahovito ogorčen.

„Pogledajte tko to dolazi!“ reče Binder.

Kern pogleda. Komercijalni savjetnik prolazio je prostorijom prema izlazu. Pred njihovim stolom ustukne i zastane. Neko vrijeme buljio je u njih troje.

„Veoma zanimljivo!“ zareži onda. „Vanredno poučno!“

Nitko ne odgovori.

„To se dakle dobiva za svoju dobrotu i pomoć!“ nastavi Oppenheim ogorčeno. „Novac se odmah profućka po barovima!"

„Malo zaborava je neki put potrebnije od večere, gospodine komercijalni savjetniče“, odvrati Binder mirno.

„Lijepe riječi! Tako mladi ljudi nemaju šta da traže u barovima.“

„Niti na cesti", odgovori Binder.

„Smijem li vas upoznati?“ reče Kern. On se okrene prema Ruth. „Gospodin koji se ovdje zbog nas uzrujava je komercijalni savjetnik Oppenheim. On je kupio od mene komad sapuna. Ja sam na tome zaradio četrdeset centimesa.“

Oppenheim pogleda zabezeknuto. Onda izusti nešto što je zvučilo kao „bezobrazluk" i ode lupajući nogama.

„Što je to bilo?“ upita Ruth.

„Nešto najsvakodnevnije na svijetu“, odvrati Binder prezimim glasom. „Svjesna dobvotvornost tvrđa od čelika.“

Ruth ustane. „Sigurno će pozvati policiju! Moramo otići!"

„Za to je prevelika kukavica. Donijelo bi mu neugodnosti.“

„Idimo radije!“

„Dobro.“

Binder plati i oni ustanu i upute se prema svom pensionu. U blizini kolodvora dolazila su im u susret dva čovjeka.

„Pažnja!“ prošapta Binder. „Detektiv! Ostanite mirni."

Kern počne tiho fućkali, uze Ruthinu ruku i pođe polaganije. Osjetio je da je Ruth htjela ići brže. Onda

I stisne njenu ruku, nasmije se i korakom šetača pođe dalje.

Oba čovjeka prođu pored njih. Jedan od njih nosio je tvrd šešir i ravnodušno pušio cigaretu. Drugi bijaše Vogt. On ih prepozna i namigne im gotovo neprimjetno i tužno.

Kern se nakon duljeg vremena okrene. Obojice bijaše nestalo.

„Pravac Basel, vlakom u dvanaest i petnaest prema granici“, izjavi Binder stručno.

Kern kimne. „Imao je odviše čovječnog suca.“

Pođoše dalje. Ruth je drhtala od zime. „Ovdje je postalo odjednom neugodno“, reče ona.

„Francuska“, odvrati Binder. „Pariz. U velikom gradu uvijek je najbolje.“

„Zašto i vi ne pođete tamo?“

„Ne znam ni riječi francuski. A osim toga ja sam specijalist za Švicarsku. I onda...“ on zašuti.

Išli su dalje šuteći. S jezera je dolazio hladan vjetar. Nad njima stajaše nebo, veliko, strano i željeznosivo.

Pred Steinerom je sjedio bivši odvjetnik dr Goldbach II, iz berlinskog općinskog suda. On bijaše novi telepatski medij. Steiner ga je našao u Café Sperleru.

Goldbachu je bilo otprilike pedeset godina i kao Židov bijaše izagnan iz Njemačke. Trgovao je kravatama i ilegalnim pravnim savjetima. Time je upravo toliko zarađivao da ne umre od gladi. Imao je veoma lijepu ženu od trideset godina, koju je ljubio. Živjela je zasad od prodaje svog nakita; ali on je znao da je vjerojatno neće moći zadržati. Steiner je saslušao njegovu priču i našao mu mjesto na večernjim predstavama. Preko dana može svršavati svoje ostale poslove.

Nakon kratkog vremena pokazalo se da je Goldbach nepodesan za medija. Sve je brkao i upropaštavao predstave. Noću bi onda očajan sjedio pred Steinerom i zaklinjao ga da ga ne izbaci napolje.

„Goldbach“, reče Steiner, „danas bijaše naročito loše! Tako dalje zaista ne ide. Vi me silite da doista budem vidovit!“

Goldbach ga je gledao kao pas na samrti.

„To je tako jednostavno“, nastavi Steiner. „Broj vaših koraka od prve šatorske šipke označava red stolica. Zatvoreno desno oko znači – damu; lijevo – gospodina. Broj prstiju, neprimjetno pokazan, označava red s lijeve strane. Naprijed isturena desna noga: skriveno na gornjem dijelu tijela – lijeva: donji dio tijela. Što je više ispružena, to više ili niže. – Zbog vas smo već promijenili sistem, jer se toliko koprcate.“

Odvjetnik je nervozno natezao svoj ovratnik. „Gospodine Steineru“, reče onda pokunjeno, „naučio sam napamet, vježbam svakog dana – bog zna, kao da je ukleto ...“

„Ali Goldbach!“ reče Steiner strpljivo. „Pa u vašoj ste praksi morali upamtiti mnogo više stvari.“

Goldbach je kršio ruke. „Znam građanski zakonik napamet, poznajem stotine dodataka, odluka, vjerujte mi, gospodine Steiner. sa svojim pamćenjem bio sam strah i trepet sudaca – ali ovo je ovdje kao ukleto...“

Steiner je tresao glavom. „I dijete bi to moglo zapamtiti. Osam različitih znakova, ništa više! I onda još četiri za rijetke slučajeve.“

„Ta poznajem ih! Bože moj, vježbam ih svaki dan. To je samo zbog uzbuđenja...“

Goldbach je sjedio na svome sanduku zguren i malen i gledao bespomoćno pred sebe.

Steiner se nasmije. „Ali vi u sudnici ipak niste bili uzbuđeni! Vodili ste velike procese, kod kojih ste morali savršeno i hladnokrvno vladati teškom materijom!“

„Da, da, to je bilo lako. Ali ovdje! Prije nego što počnem, znam dobro svaku pojedinost – ali čim stupim u šator, zbog uzbuđenja sve pobrkam ...“

„Ali zašto ste, za ime božje, tako uzbuđeni?“

Goldbach je neko vrijeme šutio. „Ne znam“, reče onda tiho. „Sve to zajedno.“

On ustane. „Hoćete li sutra još jednom sa mnom pokušati, gospodine Steinern?“

„Naravno. Ali sutra mora biti sve u redu. Inače ćemo Potzlocha natovariti na glavu!“

Goldbach je pecao po džepu svog prsluka i izvadi kravatu, umotanu u svileni papir. Pruži je Steinern. „Donio sam jednu sitnicu za vas. Imate toliko muke sa mnom ...“

Steiner otkloni. „Isključeno! Toga nema kod nas...“

„Ne stoji me ništa.“

Steiner udari Goldbacha po ramenu. „Pokušaj mita od strane pravnika. Koliko to povećava kaznu u jednom procesu?“

Goldbach se slabo nasmiješi. „To morate pitati državnog tužioca. Dobrog odvjetnika pitaju samo: što smanjuje kaznu. Mjerilo kazne je uostalom isto, sarpo su u takvom slučaju isključene ublažujuće okolnosti. Posljednji veći slučaj ove vrste bila je afera Hauer i kompanija.“

On malo živne. „Obranu je tada vodio Freygang. Spretan čovjek s nešto odviše ljubavi za paradokse. Paradoks kao detalj je neprocjenjiv, jer zapanjuje; ali na njemu se ne može zasnivati obrana. Na tome se Freygang nasukao. Htio je tražiti olakšavajuće okolnosti za jednog savjetnika zemaljskog suda zbog ...“ on se uzrujano nasmije, „nepoznavanja zakona.“

„Dobra ideja“, reče Steiner.

„Za vic, ali ne za proces.“

Goldbach je stajao nagnuvši glavu, oštra pogleda i stisnutih kapaka – najednom više ne bijaše siromašan emigrant i trgovac kravatama – bijaše opet dr

Goldbach II iz općinskog suda, strašan tigar u džungli paragrafa.

Već dugo nije tako brzo, ravno i uspravno prolazio kao sada alejom Pratera. Nije vidio ništa od sjete jasne jesenje noći – stajao je ponovo u prepunoj sudnici, bilješke bijahu pred njim, bijaše na mjestu odvjetnika Freyganga, vidio je kako je državni tužilac završio svoj govor i sjeo, on namjesti svoj talar, podboči se lako rukama, zanjiše se poput mačevaoca i počne metalnim glasom: „Visoki sude – optuženi Hauer..

Rečenica je slijedila za rečenicom, kratko i oštro, nepobitna u svojoj logici. On prihvati motive tužioca jedne za drugima, činilo se da slijedi dokaze, činilo se da optužuje a ne da brani, u dvorani postade tiho, suci digoše glave – ali odjednom on se okrene u virtuoznom preobratu, citirao je paragraf o podmićivanju i osvjetlio u četiri oštre upitne rečenice njegovu dvosmislenost, da bi onda, bičujući, brzo donio i olakšavajući materijal, koji je sada imao sasvim novo djelovanje.

Stajao je pred kućom u kojoj stanuje. Uspinjao se stepenicama – sve više oklijevajući i sve polaganije.

„Je li moja žena već ovdje?“ upitao je bunovnu djevojku koja mu je otvorila.

„Došla je prije četvrt sata.“

„Hvala.“ Goldbach pođe hodnikom u svoju sobu. Bila je uska i imala mali prozor na dvorište. Očetka svoju kosu. Onda pokuca na vrata.

„Da...“

Žena je sjedila pred ogledalom i pažljivo promatrala svoje lice. Nije se okretala.

„Šta je?“ upita ona.

„Kako ti ide, Leno?"

„Kako već može ići u takvom životu! Loše! Čemu pitaš tako nešto?“ Žena je promatrala svoje kapke na očima.

„Jesi li bila napolju?“

„Jesam.“

„Gdje si bila?“

„Nigdje. Ta ne mogu sjediti ovdje čitav dan i zuriti u zidove.“

„To i ne moraš. Ja sam sretan ako se razonodiš.“

„No, dakle, onda je u redu,“ Žena počne kremom polako i pažljivo trljati kožu. Razgovarala je s Goldbachom kao s komadom drva – bez ikakva uzbuđenja i s užasnom ravnodušnošću. Stajao je na vratima i promatrao je, gladan za jednom dobrom riječi. Imala je čistu ružičastu kožu koja je sjala na svjetlu lampe. Njeno tijelo bijaše bujno i meko.

„Jesi li našao nešto?“ upita ona.

Goldbach se skupi. „Ta znaš, Leno – još nemam dozvole boravka. Bio sam kod kolege Hopfnera, ni on ne može ništa učiniti. Sve to ide tako strahovito sporo.“

„Da, traje već predugo.“

„Činim što mogu, Leno.“

„Da, znam. Umorna sam.“

„Već idem. Laku noć.“

Goldbach zatvori vrata. Nije znao što da učini. Jurnuti unutra i preklinjati je da ga razumije, moljakati je da spava s njim, jednu noć – ili? On bespomoćno stisne šake. Istući, mislio je, sva poniženja i sav stid udariti u to ružičasto meso, prepustiti se jednom, sav bijes, razbiti sobu i udarati, dok ta ravnodušna, ohola usta ne kriknu i ne zajauknu a mekano se tijelo ne počne svijati na podu.

Drhtao je i prisluškivao. Karbatke, ne, tačno, Karbutke se zvao onaj čovjek, bijaše to zdepast momak, s kosom duboko uraslom u čelo i lica onakva kakvim već laik zamišlja ubicu – bilo je teško upravo za takvo lice tražiti oslobođenje za djelo izvršeno u afektu. Taj čovjek je svojoj djevojci razbio zube, slomio ruke i duboko rascijepio usta, njene oči bijahu još i za vrijeme rasprave natečene, toliko ju je bio istukao: ali usprkos tome visila je s psećom odanošću na toj životinji od momka – možda baš upravo zbog toga. Bijaše to onda velik uspjeh, to oslobođenje koje je postigao, jedna duboko psihološka, majstorska obrana, kako mu je onda čestitao kolega Cohn III.

Goldbach spusti ruke. Gledao je izbor jeftinih kravata od umjetne svile, koje su ležale na stolu. Da, onda u odvjetničkoj sobi među kolegama – kako je onda oštroumno dokazao da ljubav žene traži gospodara i majstora; onda kad je zarađivao godišnje šezdeset hiljada maraka i poklanjao Leni nakit od koga ona sada sama živi.

Slušao je kako liježe u krevet. Radio je to svake večeri i mrzio se zbog toga, ali bez toga nije mogao. Na njegovim obrazima pojaviše se mrlje kad je začuo škripanje kreveta. On stisne zube, pođe do ogledala i pogleda se. Onda uzme jednu stolicu i postavi je u sredinu sobe. „Uzmimo deveti red, treća žena, ključ sakriven u cipeli“, mrmljao je. Pažljivo učini devet koraka do stolice, zažmiri desnim okom, prijeđe s tri prsta preko čela i gume lijevu nogu naprijed – dalje – sada potpuno sabran, vidio je kako Steiner traži i gurnuo nogu još više naprijed.

U crvenkastom svjetlu žarulje teturala je na zidu njegova sjena, iskrivljeno i jadno.

„Šta sada radi naš mali, Lilo?“ reče u isto vrijeme Steiner. „Neba mi, ne samo zbog luckastog Goldbacha – on mi zaista često nedostaje, taj mali.“

XIII

Kern i Ruth bijahu u Bernu. Stanovali su u pensionu Immergrün, koji bijaše na Binderovu popisu. Tamo se moglo neprijavljen stanovati dva dana.

Druge večeri zakuca netko veoma kasno na vratima Kernove sobe. Bio je već svučen i upravo se spremao da legne. Jedan je čas čekao nepomično. Ponovo se začu kucanje. Tiho, bosih nogu potrča do prozora. Bilo je previsoko da skoči dolje i nigdje ne bijaše oluka po kome bi se mogao popeti. Polagano se vrati i otvori vrata.

Vani je stajao čovjek otprilike tridesetih godina. Bio je za glavu viši od Kerna, imao je okruglo lice s vodenoplavim očima i bijeloplavu kovrčavu kosu, a u rukama je držao sivi šešir od velura i nervozno ga gnečio...

„Oprostite“, reče, „ja sam emigrant kao i vi...“

Keim se osjećao kao da su mu odjednom narasla krila. Spašen! mislio je. Nije policija!

„U velikoj sam neprilici“, nastavi čovjek. „Zovem se Binding. Richard Binding. Putujem u Zürich i nemam ni pare da se negdje ove noći smjestim. Ne tražim novaca. Htio sam vas samo pitati mogu li ovu noć prespavati ovdje na podu.“

Kern ga pogleda. „Ovdje?“ reče. „U ovoj sobi? Na podu?“

„Da. Ja sam tome navikao i sigurno vas neću smetati. Već sam tri noći na putu. Vi znate kako je to, napolju na klupama, s vječitim strahom pred policijom. Čovjek je onda sretan ako može biti nekoliko sati na sigurnom.“

„To znam. Ali pogledajte ovu sobu! Nigdje nema toliko mjesta da biste se mogli ispružiti. Kako ćete ovdje spavati?“

„To ne smeta ništa!“ izjavi Binding žurno. „Već će ići! Na primjer tamo u uglu. Mogu spavati sjedeći i nasloniti se na ormar. To će biti dobro! Mi možemo svagdje spavati samo ako imamo malo mira.“

„Ne, to ne ide.“ Kern je neko vrijeme razmišljao. „Jedna soba stoji dva franka. Mogu vam dati taj novac. To je najjednostavnije. Onda ćete se moći pošteno naspavati.“

Binding otklanjajući digne ruke. Bijahu velike, crvene i debele. „Neću od vas novaca! Nisam zato došao! Tko stanuje ovdje taj i sam treba svojih nekoliko groša. A onda – već sam bio dolje i pitao mogu li negdje spavati. Nema slobodne sobe.“

„Možda će jedna biti slobodna ako imate dva franka u ruci.“

„Ne vjerujem. Gazda mi je rekao da bi nekog tko je dvije godine bio u koncentracionom logoru uvijek pustio da besplatno prespava. On zaista nema slobodne sobe.“

„Šta?“ reče «Kern, „vi ste bili dvije godine u koncentracionom logoru?“

„Da.“ Binding koljenima stisne šešir od velura i izvadi iz gornjeg džepa presavijenu ispravu. Rasklopi je i dade Kernu.

„Evo – vidite! To je moja otpusnica iz Oranienburga.“

Kern oprezno uzme papir da ne podere izlizane rubove presavijene otpusnice. Još nikada nije vidio otpusnice iz koncentracionog logora. Čitao je glavu, tiskani tekst, ime Richard Binding dodano pisaćom mašinom – onda pogleda pečat s kukastim križem i čist, jasan potpis činovnika – bijaše u redu. Bijaše u redu, čak na jedan pedantni, uredan birokratski način, i upravo je sve to činilo tu stvar gotovo sablasnom – kao da se netko vraća s dozvolom boravka i vizom iz pakla.

On vrati papir Bindingu. „Slušajte“, reče, „znam što ćemo učiniti. Uzmite moj krevet i moju sobu. Poznajem nekoga ovdje u pensionu koji ima veću sobu. Mogu tamo veoma dobro spavati. Tako će nam obojici biti pomognuto.“

Binding je okruglim očima buljio u njega. „Ali to je potpuno nemoguće!“

„Naprotiv! To je najlakše na svijetu!“ Kern uzme kaput i prebaci ga preko pidžame. Onda uzme odijelo i cipele. „Vidite! To ću ponijeti. Tako vas neću morati prerano smetati. Mogu se prijeko obući. Veselim se što mogu učiniti nešto za nekog tko je toliko prepatio...“

„Ali...“ Binding odjednom zgrabi Kernove ruke. Izgledalo je kao da će ih poljubiti. „Bože moj, ta vi ste anđeo!“ mucao je. „Spasili ste me!“

„Ali, ne!“ odvrati Kern zbunjeno. „Jedan pomaže drugome, to je sve. Šta bi inače bilo s nama. Spavajte dobro!“

„To hoću. Sam bog zna!“

Kern je čas razmišljao da li da ponese i svoj kovčeg. U malom pretincu sa strane imao je skrivenih četrdeset franaka. Ali novac bijaše dobro sakriven, kovčeg zaključan i on se skanjivao da tako otvoreno pokaže svoju sumnjičavost čovjeku koji je bio u koncentracionom logoru. Emigranti ne kradu jedan drugome.

„Laku noć! Dobro spavajte!“ reče još jednom i ode.

Ruth je stanovala na istom hodniku. Kern dvaput kratko pokuca na njenim vratima. To bijaše dogovoren znak. Ona odmah otvori.

„Da li se nešto dogodilo?“ upita uplašeno kad je vidjela stvari u njegovoj ruci. „Moramo bježati?“

„Nije. Samo sam sobu prepustio jednom bijedniku koji je bio u koncentracionom logoru i nekoliko noći nije spavao. Mogu li spavati kod tebe na otomanu?“

Ruth se nasmiješi. „Otoman je star i klimav; ali zar misliš da krevet nije dovoljno velik za nas oboje?“

Kern uđe i poljubi je. „Postavljam katkad zaista najgluplja pitanja na svijetu“, reče. „Ali vjeruj mi, to je samo zbunjenost. Sve je to odviše za mene.“

Ruthina soba bijaše veća od njegove. Bila je, osim otomana, slično namještena – ali Kernu se činilo da izgleda sasvim drugačije. Čudnovato, – mislio je – mora da je to zbog tih nekoliko njenih stvari – uskih cipela, bluze, smeđe suknje – koliko je nježnosti u tome. S mojim stvarima soba izgleda samo neuredna.

„Ruth“, reče, „kad bismo se i htjeli vjenčati – znaš li da to uopće ne možemo? Nemamo dokumenata.“

„Znam. Ali to neka nam bude najmanja briga. Čemu uopće imamo dvije sobe?“

Kern se smijao. „Zbog visokog švicarskog morala. Neprijavljeni, to još ide – ali nevjenčani, to je nemoguće.“

Slijedećeg jutra čekao je do deset sati. Onda ode prijeko po svoj kovčeg. Htio je obići nekoliko adresa a Bindinga ostaviti da i dalje spava. Ali soba bijaše već prazna. Binding je vjerojatno već otputovao. Kern otvori svoj kovčeg. Nije bio zaključan i tome se čudio. Bijaše siguran da ga je noćas zatvorio. Činilo mu se također da boce leže drugačije nego što bijaše navikao. Brzo je tražio. Malena koverta u sakrivenom pretincu sa strane bijaše ovdje. On je otvori i odmah vidje da nema švicarskog novca. Samo dvije osamljene austrijske novčanice od pet šilinga lepršale su mu u susret.

On pretraži sve još jednom; i svoje odijelo, iako bijaše siguran da novac nije tamo. Nikada sa sobom nije ništa nosio, da bi Ruthi ostavio barem kovčeg i novac ako bi on bio usput uhvaćen. Ali četrdeset franaka bijahu nestali. On sjedne na pod pored kov čega. „Ta hulja“, reče preneraženo. „Ta prokleta hulja! Da li je tako nešto moguće?“

Neko je vrijeme tako sjedio. Onda je razmišljao da li da obavijesti Ruth; ali odluči da to učini istom onda kada ne bude moguće drugačije. Nije je htio uznemiriti prije no što bude potrebno.

Konačno uzme Binderov spisak i pribilježi nekoliko bemskih adresa. Onda napuni svoju torbu sapunima, vezicama za cipele, toaletnom vodom i siđe stepenicama.

Dolje sretne gazdu. „Poznajete li čovjeka koji se zove Richard Binding?“

Gazda je razmišljao neko vrijeme. Onda strese glavom.

„Mislim onoga koji je sinoć bio ovdje. Tražio je sobu.“

„Sinoć nije nitko tražio sobu. Ja uopće nisam bio ovdje. Do dvanaest sati sam kuglao.“

„Ah, tako! Jeste li imali slobodne sobe?“

„Da, tri. Još su i danas slobodne. Da li očekujete nekog? Možete dobiti broj sedam na vašem hodniku.“

„Ne. Ne vjerujem da će se vratiti taj koga čekam. On već putuje za Zürich.“

Kern je do podneva zaslužio tri franka. Onda ode u neki jeftin restoran da pojede kruh s maslacem i da zatim odmah nastavi pokućarenjem. Stajao je kod šanka i gladno jeo. Najednom mu sendvič gotovo ispadne iz ruke. Za jednim od najudaljenijih stolova prepozna Bindinga.

U jednom mahu strpa ostatak sendviča u usta, proguta ga i uputi se polako prema stolu. Binding je sjedio sam, nalakćen, pred velikom zdjelom svinjskih kotleta s crvenim kupusom i krumpirima i zadubljeno jeo.

Tek kad je Kern stajao pred njim on pogleda gore. „Ah, gledaj!“ reče nemamo. „Kako je?“

,,U mojoj lisnici nedostaje četrdeset franaka“, reče Kern.

„Žalosno“, reče Binding i proguta veliki komad pečenja. „Zaista žalosno!“

„Vratite mi ostatak koji još imate i stvar je u redu.“

Binding popije gutljaj piva i obriše usta. „Stvar je i ovako u redu“, objasni on polako. „Ili što ste inače htjeli učiniti?“

Kern je zurio u njega. U svom bijesu do sada zaista nije mislio na to da ne može ništa učiniti. Ako ode na policiju, tražit će mu isprave i onda zatvoriti i izgnati.

Stisnutih očiju mjerio je Bindinga. „Nema šanse“, reče ovaj. „Vrlo dobar bokser. Četrdeset funti teži nego vi. Osim toga: poslije gužve u lokalu, policija i izgon.“

Kern bi u tome času malo pitao što će se s njime dogoditi; ali mislio je na Ruth. Binding je imao pravo; za njega nije postojao ni najmanji izgled da nešto učini.

„Radite li to često?“ upita on.

„Živim od toga. I, kao što vidite, dobro.“

Kern se gotovo gušio od bespomoćnog ogorčenja. „Vratite mi barem dvadeset franaka“, reče promuklo. „Potreban mi je taj novac. Ne za mene. Za onoga čiji je.“

Binding strese glavom. „I meni je potreban taj novac. Vi ste jeftino prošli. Za četrdeset franaka dobili ste najveću pouku koje ima u životu: ne imati povjerenja.“

„To je tačno.“ Kern je buljio u njega. Htio je otići, ali nije mogao. „Svi vaši dokumenti – to je naravno bila prijevara!“

„Mislite na... Ne!“ odvrati Binding. „Bio sam u koncentracionom logom.“ On se nasmije. ,,U stvari, zbog krađe kod jednog gauleitera. Rijedak slučaj!“

Htio je uzeti posljednji kotlet koji je ležao u zdjeli. U slijedećem trenutku držao ga je Kern u ruci. „Možete učiniti skandal“, reče on.

Binding se cerio. „I ne mislim na to. Prilično sam sit. Neka vam donesu tanjir i uzmite crveni kupus. Čak sam spreman da vas častim čašom piva!“

Kern ne odvrati ništa. Bio je gotov da se potuče sa svim što bi mu došlo pod ruke. Brzo se okrene i pođe sa zaplijenjenim kotletom. Na šanku zamoli papir da ga zamota. Konobarica ga je radoznalo gledala. Onda izvadi dva krastavca iz čaše. „Evo“, reče ona. „Nešto k tome.“

Kern uzme i krastavce. „Hvala“, reče on, „mnogo hvala.“ Večera za Ruth, mislio je. Dovraga, prokletstvo, za četrdeset franaka!

Na vratima se još jednom okrene. Binding ga je promatrao. Kern pljune. Binding je smiješeći se salutirao s dva prsta desne ruke.

Poslije Berna počelo je kišiti. Ruth i Kern nisu imali dovoljno novaca da uzmu vlak do slijedećeg većeg mjesta. Posjedovali su još malu zlatnu rezervu, ali nju su htjeli načeti tek u Francuskoj. Jedan auto koji je prolazio poveze ih oko pedeset kilometara. Onda su morali pješačiti. Kern se rijetko kada usudio da trguje u selima. Odviše je bilo napadno. U istom mjestu spavali su uvijek samo jednu noć. Dolazili su kasno navečer, kad su policijski uredi već bili zatvoreni, i odlazili jutrom, prije nego što bi se otvarali. Tako su uvijek otišli iz mjesta prije no što su se prijavni formulari predavali žandarmeriji. Binderov popis zakazao je za ovaj dio Švicarske; sadržavao je samo veće gradove.

U blizini Murtena spavali su u jednoj praznoj šupi. U noći se spustio prolom oblaka. Krov bijaše oštećen i kada su se probudili bijahu do kože mokri. Pokušali su osušiti svoje stvari, ali nisu nigdje mogli naložiti vatru. Sve bijaše vlažno i jedva su pronašli mjesto gdje nije prokišnjavalo. Spavali su tijesno stisnuti da bi se ugrijali, ali kaputi kojima su se pokrili bijahu odviše mokri – probudili su se ponovo od hladnoće. Čekali su tako do jutarnjeg svitanja i onda krenuli.

„Hodanje će nas ugrijati“, reče Kern. „Dobit ćemo negdje za sat vremena i nešto kave.“

Ruth kimne. „Možda će se probiti sunce. Onda ćemo se brzo osušiti.“

Ali čitav dan bijaše hladno i vjetrovito. Pljuštalo je preko polja. Bijaše to prvi hladni dan u mjesecu, oblaci su visili vlaknasto i duboko, a poslije podne se sručila i di'uga teška kiša. Ruth i Kern čekali su u nekoj maloj kapelici. Bijaše veoma tamno i nakon nekog vremena počelo je grmiti; munje su sijevale kroz šarena stakla za kojima su sveci u rukama držali crvene i plave trake s riječima o miru na nebu i u duši.

Kern osjeti da Ruth drhti. „Da li ti je jako hladno?“ upita on.

„Ne, nije jako.“

„Dođi, šetajmo naokolo, to je bolje. Bojim se da ćeš se prehladiti.“

„Neću se prehladiti. Ostavi me da tako sjedim.“

„Jesi li umorna?“

„Nisam. Htjela bih samo časak tako sjediti.“

„Nećeš li ipak radije malo prošetati? Samo nekoliko minuta? Ne smije se tako dugo sjediti u mokroj odjeći. Kameni pod je odviše hladan.“

„Dobro.“

Hodali su polako kapelicom. Njihovi koraci odzvanjali su praznom prostorijom. Prolazili su kraj ispovjedaonica na kojima su se zeleni zastori nadimali od propuha, oko oltara, do sakristije i natrag.

„Do Murtena ima još devet kilometara“, reče Kern. „Moramo nastojati da se prije toga negdje smjestimo.“

„Devet kilometara možemo još sasvim lako prevaliti.“

Kern je nešto promrmljao.

„Šta kažeš?“ upita Ruth.

„Ništa. Samo proklinjem stanovitog Bindinga.“

Ona gurne svoju ruku pod njegovu. „Zaboravi to. To je najbolje. Mislim da prestaje kišiti.“

Izišli su. Još je kapalo, a nad bregovima stajaše velika duga. Napela se preko cijele doline kao ogroman, šaren most. Iza šuma, između rastrganih oblaka, sruči se preko krajine bujica žutobijelog svjetla.

Nisu mogli vidjeti sunca; vidjeli su samo svjetlo koje se probilo poput svijetleće magle.

„Dođi“, reče Ruth. „Sada će biti bolje.“

Uveče dođoše pred jednu staju za ovce. Pastir, jedan stariji, šutljivi seljak, sjedio je pred vratima. Pored njega ležala su dva ovčarska psa. Skočili su lajući prema njima. Seljak izvadi lulu iz usta i fićukne im.

Kern mu priđe. „Bismo li mogli prespavati ovdje ovu noć? Mokri smo i umorni i ne možemo više ići dalje.“

Čovjek ga je dugo gledao. „Gore je sjenik“, reče onda.

„To je sve što trebamo.“

Čovjek ga je ponovo neko vrijeme promatrao. „Dajte mi vaše šibice i cigarete“, reče napokon. „Ovdje ima mnogo sijena.“

Kern mu dade.

„Gore se morate popeti ljestvama“, objasni seljak. „Ja ću za vama zaključati staju. Stanujem u mjestu. Sutra ujutro pustit ću vas napolje.“

„Hvala. Mnogo hvala.“

Uspjeli su se gore ljestvama. Tamo bijaše polutamno i toplo. Nakon nekog vremena dođe seljak. Donio im je grožđa, malo ovčjeg sira i crnog kruha. „Sada ću zaključati“, reče on. „Laku noć.“

„Laku noć. I mnogo hvala.“

Slušali su dok je silazio. Onda svukoše mokru odjeću i raširiše je po sijenu. Izvukli su spavaća odijela iz kovčega i počeli jesti. Bili su veoma gladni. „Kako ti godi?“ upita Kern.

„Prekrasno.“ Ruth se nasloni na njega.

„Imamo sreće, zar ne?“

Ona kimne.

Dolje seljak zaključa. Sjenik je imao okrugao prozor. Zgurili su se kraj njega i gledali kako seljak odlazi. Nebo je postalo jasno. Ogledalo se u jezeru. Seljak je išao polako preko pokošenih polja, sigurnim korakom čovjeka koji je srastao s prirodom. Osim njega ne bijaše nikoga. Išao je sam preko polja i činilo se kao da na svojim tamnim ramenima nosi čitavo nebo.

Sjedili su kraj prozora sve dok nije bezbojan sat prije noći čitavo svjetlo pretvorio u sivilo. Sijeno iza njih postade u igri sjena fantastična planina. Njegov se miris miješao s mirisom gnoja i whiskyja, koji su ovce isparivale. Mogli su ih vidjeti kroj otvor na tavanu – nejasno kovrčanje kovrčavih leđa s mnogo malenih glasova koji su postepeno postajali mirniji i tiši.

Slijedećeg jutra došao je seljak i otključao staju. Kern siđe dolje. Ruth je još spavala. Lice joj bijaše rumeno i teško je disala. Kern pomogne seljaku da istjera ovce.

„Bismo li mogli ostati ovdje još jedan dan?“ upita on. „Mogli bismo vam onda u nečemu pomoći ako želite.“

„Nema mnogo pomoći. Ali možete slobodno ostati.“

„Hvala.“

Kern je pitao za adrese Nijemaca u gradu. Tog mjesta nije bilo na Binderovu popisu. Seljak mu reče nekoliko ljudi i opiše mu gdje stanuju.

Kern krene poslije podne kad se smračilo. Prvu kuću našao je veoma lako. Bijaše to bijela vila, okružena malim vrtom. Vrata mu otvori jedna uredna služavka. Umjesto da ga ostavi da stoji napolju, uvede ga odmah u malo predsoblje. Dobar znak, pomisli Kern.

„Mogu li govoriti s gospodinom Ammersom? Ili s gospođom Ammers?“

„Jedan čas.“

Djevojka nestane i opet se pojavi. Uvede ga u jedan salon s novim namještajem od mahagonija. Pod bijaše tako čist i sjajan da je Kern gotovo pao. Po cijelom namještaju ležahu čipkasti ukrasi.

Nakon jedne minute pojavi se gospodin Ammers. Bijaše to malen čovjek s bijelom, šiljatom bradicom i izgledao je samilosno. Kern odluči da od dvije priče kojima je raspolagao ispriča istinitu.

Ammers ga je slušao prijazno. „Dakle, vi ste emigrant bez pasoša i dozvole boravka?“ reče onda. „I prodajete sapun i kućne potrepštine?"

„Da."

„Dobro.“ Ammers ustane. „Moja će žena pogledati vaše stvari.“

On iziđe. Nakon nekog vremena uđe njegova žena. Izgledala je kao izblijedjeli neutrum, s licem boje predugo kuhanog mesa i blijedim očima bakalara.

„Kakvih stvari imate?“ upitala je sladunjavim glasom.

Kern izvadi stvari. Nije ih više bilo mnogo. Žena je tražila amo-tamo, promatrala šivaće igle kao da ih nikada dosada nije vidjela, mirisala sapun i palcem iskušavala četkice za zube; onda upita za cijene i na kraju odluči da pozove sestru.

Sestra bijaše ženino blizanačko izdanje.

Šiljata brada Ammers, iako bijaše malen, mora da je bio željezni gospodar u kući, jer i sestra bijaše kao ugasla i imala je potisnut i bojažljiv glas. Obje su žene svaki čas pogledavale prema vratima. Oklijevale su i skanjivale se tako da je Kern konačno postao nestrpljiv. On primijeti da se žene neće moći odlučiti i spremi svoje stvari.

„Možda ćete se do sutra odlučiti“, reče on. „Mogu doći još jednom.“

Žena ga pogleda uplašeno. „Želite možda jednu šalicu kave?“ upita ona.

Kern već dugo nije pio kave. „Ako imate pri ruci.“

„Da, da! Odmah! Jedan čas.“

Progura se napolje kao nakrivljena bačva, ali ipak brzo. Sestra ostane u sobi.

„Dobro će mi doći jedna šalica kave“, reče Kern tek da nešto kaže.

Sestra se nasmije kvocajući kao puran i onda zašuti kao da se zagrcnula. Kern je iznenađeno po gleda. Ona se stisne i ispusti kroz nos visok, piskutljiv glas.

Žena uđe i postavi na stol pred Keraa šalicu koja se pušila. „Pijte samo mirno“, reče brižno. „Ta imate vremena, a kava je veoma vruća.“

Sestra se nasmije kratko i visoko i odmah se prestrašeno zguri.

Kern nije stigao da počne piti kavu. Vrata se otvoriše i Ammers uđe kratkim, elastičnim koracima, a iza njega je išao žandar mrzovoljna izgleda.

Ammers svetačkom kretnjom pokaže na Kerna. „Gospodine žandaru, učinite svoju dužnost. Jedna individua bez pasoša i domovine, izgnana iz njemačkog Reicha!“

Kern se ukoči. Žandar ga je promatrao. „Dođite sa mnom!“ promrmlja onda.

Kern se načas osjećao kao da mu je mozak ugasnuo. Očekivao je sve samo ne ovo. Polagano i mehanički, kao u usporenom snimku, skupljao je svoje stvari. Onda se uspravi. „Zbog toga, dakle, kava i ljubaznost!“ reče zastajkujući i teško kao da to istom sam sebi mora razjasniti. „Sve to samo da biste me zavarali. Zato dakle!“ On stisne šake i zakorači prema Ammersu koji odmah ustukne.

„Bez straha!“ reče Kern veoma tiho. „Neću vas dirnuti! Samo vas proklinjem. Proklinjem vas, vašu ženu i vašu djecu svom snagom svoje duše! Sva nesreća neka padne na vas! Vaša djeca neka ustanu protiv vas, neka vas ostave samog, samog siromašnog, u bijedi i nevolji!“

Ammers problijedi. Njegova se šiljata brada trgne. „Zaštitite me“, zapovjedi žandaru.

„Još vas nije uvrijedio“, odvrati ovaj ravnodušno. „Dosad vas je samo prokleo. Kad bi vam na primjer rekao posrani denuncijant, to bi bila uvreda, i to zbog riječi posran.“

Ammers ga bijesno pogleda. „Činite svoju dužnost!“ frktao je.

„Gospodine Ammers“, izjavi mimo žandar, „vi mi ne možete davati upute. To mogu samo moji pretpostavljeni. Vi ste prijavili jednog čovjeka; ja sam došao, i ostalo prepustite meni. Slijedite me!“ reče Kernu.

Obojica iziđu. Za njima se zalupiše vrata. Kern je hodao nijemo pored žandara. Još uvijek nije mogao doći k sebi. Imao je negdje mukli osjećaj: Ruth – ali naprosto se nije usudio misliti dalje.

„Čovječe“, reče žandar nakon nekog vremena, „neki put ovce zaista dolaze u posjetu hijenama. Zar niste znali tko je to? Tajni agent njemačke nacističke partije ovdje u mjestu. Taj je već prijavio mnoge ljude.“

„Bože moj!“ reče Kern.

„Da“, odvrati žandar. „To se zove smola, zar ne?“

Kern je šutio. „Ne znam“, reče onda tupo. „Znam samo da me čeka netko tko je bolestan.“

Žandar pogleda niz ulicu i slegne ramenima. „Sve to ne pomaže. I ništa me se ne tiče. Moram vas odvesti na policiju.“ Onda pogleda oko sebe. Ulica bijaše prazna. „Ne bih vam savjetovao da bježite!“ nastavi on. „Nema smisla! Doduše imam iščašenu nogu i ne mogu trčati za vama, ali bih vas odmah pozvao i povukao revolver ako ne biste stali.“ Nekoliko sekunda promatrao je Kerna. „To naravno traje neko vrijeme“, objasni onda. ,,U međuvremenu biste mi možda mogli pobjeći, osobito na mjestu do kog ćemo odmah doći, tamo ima svakakvih uličica i uglova i o pucanju nema ni govora. Kad biste pobjegli, zaista vas ne bih mogao uhvatiti. Jedino da vam prije toga stavim okove.“

Kern se odjednom sasvim probudi, ispunjen ludom nadom. Zurio je u žandara.

Žandar je ravnodušno hodao dalje. „Znate“, reče zamišljeno nakon nekog vremena, „za neke je stvari čovjek odviše pošten.“

Kern osjeti da su mu ruke mokre od uzbuđenja. „Slušajte“, reče žurno, „čeka me čovjek koji će bez mene propasti. Pustite me! Mi putujemo u Francusku, ionako želimo napustiti Švicarsku, ta svejedno je da li na ovaj ili na onaj način.“

„To ne mogu!“ odvrati žandar ravnodušno. „To je protiv službenih propisa. Moja je dužnost da vas odvedem na policiju. Vi možete jedino pobjeći, protiv toga ne mogu, naravno, ništa učiniti.“ On zastane. „Kad biste na primjer potrčali ovom ulicom dolje, iza ugla i onda lijevo – nestali biste prije nego što bih mogao pucati.“ On nestrpljivo pogleda Kerna. „No, sad ću vam staviti okove. Sto mu gromova, kamo sam ih samo metnuo?“

On se napola okrene i stane nespretno tražiti po svom džepu.

„Hvala!“ reče Kern i potrči.

Na uglu se trčeći okrene. Žandar je stajao podbočenih ruku i smijuljio se za njim.

Slijedeće noći Kern se probudi. Čuo je kako Ruth diše teško i ubrzano. On opipa njeno čelo; bilo je vruće i vlažno. Nije se usudio da je probudi; spavala je duboko, ali vrlo nemirno. Sijeno je jako mirisalo, iako bijaše pokriveno pokrivačima i grubim krpama. Nakon nekog vremena probudi se ona sama od sebe. Bunovnim, dječjim glasom zatraži vode. Kern joj donese vjedro i vrč i ona požudno popije.

„Da li ti je vruće?“ upita on.

„Da, veoma. Ali možda je to zbog sijena. Grlo mi je kao isušeno.

„Nadajmo se da nemaš vrućicu.“

„Ne smijem imati vrućicu. Ne smijem se razboljeti. Nisam bolesna. Nisam.“

Ona se okrene, gume glavu pod njegovu ruku i ponovo zaspi.

Kern je mimo ležao. Zaželio je da ima svjetlo i da vidi Ruth kako izgleda. Osjećao je po vlažnoj toplini njena lica da ima vrućicu. Ali nije imao džepne lampe. Ležao je mimo i slušao njeno brzo i kratko disanje i promatrao neizmjerno polagano kretanje kazaljke na svijetlećem brojčaniku svog sata, koji je blistao u tami kao daleki, blijedi pakleni stroj vremena. Ovce su se dolje gurale i pokatkad bi zastenjale, te se činilo da sve to traje godinama, dok okrugli prozor nije postao svjetliji i najavio jutro.

Ruth se probudi. „Daj mi vode, Ludwig.“

Kern joj pruži vrč. „Ti imaš vrućicu, Ruth. Možeš li sat vremena ostati sama?“

„Mogu.“

„Skoknut ću samo u mjesto da donesem nešto protiv vrućice.“

Seljak dođe i otključa. Kern mu kaže što se dogodilo. Seljak učini kiselo lice.

„Onda će vjerojatno morati u bolnicu. Ovdje neće moći ostati.“

„Vidjet ćemo hoće li do podneva biti bolje. “

Kern ode u mjesto, usprkos strahu da ne sretne žandara ili nekog od obitelji Ammers, u jednu ljekarnu i zamoli ljekarnika da mu posudi toplomjer. Pomoćnik mu ga dade kad je u zalog ostavio novac. Kern kupi još jednu kutiju arkanola i potrči natrag.

Ruth je imala temperaturu 38,5. Progutala je dvije tablete, i Kern je umota svojim i njenim kaputom u sijeno. U podne se temperatura usprkos lijeku popela na 39 stupnjeva.

Seljak se počeše po glavi. „Ona treba njege. Ja bih je, na vašem mjestu, odveo u bolnicu!“

„Neću u bolnicu“, reče Ruth promuklo i tiho. „Sutra ću opet biti zdrava.“

„Ne izgleda mi tako“, reče seljak. „Trebali biste ležati u sobi, na krevetu, a ne ovdje na sjeniku.“

„Ne, ovdje je toplo i dobro. Molim vas, ostavite me ovdje.“

Seljak siđe dolje, a Kern pođe za njim.

„Zašto neće odavde?“ upita seljak.

„Onda bi nas rastavili.“

„To ništa ne smeta. Ta vi je možete čekati.“

„Ne mogu. Ako leži u bolnici, vidjet će da nema pasoša. Možda će je zadržati iako nemamo dovoljno novaca, ali poslije će je policija odvesti na neku granicu, a ja neću znati kada i na koju.“

Seljak strese glavom. „I vi niste ništa učinili? Ništa skrivili?“

„Mi nemamo pasoša i ne možemo ih dobiti, to je sve.“

„Ne mislim to. Niste li negdje nešto skrivili, prevarili nekog ili tako nešto?“

„Ne.“

„Ipak vas gone kao da je za vama raspisana potjernica?“

„Da.“

Seljak pljune. „Tko će to razumjeti. Jednostavan čovjek to ne razumije.“

„Ja to razumijem“, reče Kern.

„To bi mogla da bude upala pluća, ovo gore, znate li to?“

„Upala pluća?“ Kern ga prestrašeno pogleda. „To je nemoguće! Pa to je opasno po život!“

„Naravno“, reče seljak. „Zbog toga i govorim s vama."

„Bit će da je gripa.“

„To je vrućica, visoka vrućica, a što je zapravo može reći samo liječnik.“

„Onda moram pozvati liječnika.“

„Ovamo?“

„Možda će jedan doći. Pogledat ću da li u adresaru ima neki Židov.“

Kern se ponovo vrati u mjesto. U jednoj trafici kupi dvije cigarete i zamoli telefonsku knjigu. Nađe liječnika, doktora Rudolfa Beera, i ode do njega.

Kad je došao, radno vrijeme bijaše već gotovo i morao je čekati preko jedan sat. Zabavio se gledajući časopise i magazine; zurio je u slike i nije mogao shvatiti da ima teniskih utakmica, i prijema, i polu golih žena na Floridi i veselih ljudi, a da on ovdje sjedi bespomoćan i da je Ruth bolesna.

Napokon dođe liječnik. Bijaše to još mlad čovjek. On šutke sasluša Kerna, spremi svoju torbu i uzme šešir. „Dođite sa mnom. Dolje su moja kola i odvest ćemo se tamo.“

Kern proguta. „Ne možemo li pješke? S autom to stoji više, a imamo još samo vrlo malo novaca.“

„To neka bude moja briga“, odvrati Beer.

Odvezoše se do staje. Liječnik je pregledao Ruth. Ona je bojažljivo gledala Kerna i neprimjetno tresla glavom. Nije htjela otići.

Beer ustane. „Morate u bolnicu. Šumi u desnom pluću. Gripa i opasnost od pneumonije. Ja ću vas povesti.“

„Ne! Neću u bolnicu. Mi to i ne možemo platiti!"

„Ne brinite za novac. Morate napolje odavde. Vi ste ozbiljno bolesni.“

Ruth pogleda Kerna. „Razgovarat ćemo još o tome“, reče on. „Ja ću se odmah vratiti.“

„Doći ću po vas za pola sata“, reče liječnik. „Imate li tople odjeće i pokrivače?“

„Ima samo ovo što vidite.“

„Donijet ću nešto sa sobom. Dakle za pola sata."

Kern siđe s njim dolje. „Da li je to prijeko potrebno?“ upita on.

„Da. Ona ne može ostati da leži ovdje u sijenu. A i nema smisla strpati je u neku sobu. Ona mora u bolnicu, i to brzo.“

„Dobro“, reče Kern. „Onda vam moram kazati što to znači za nas.“

Beer ga je slušao. „Vi mislite da je nećete moći posjećivati?“ upita on.

„Ne. Za nekoliko bi se dana o tome govorkalo, i policija bi me brzo uhvatila. A ovako imam mogućnost da ostanem u njenoj blizini, da od vas čujem kako joj je i šta se s njom događa i da se prema tome ravnam."

„Razumijem. U svako doba možete doći k meni i raspitati se.“

„Hvala. Da li je opasno bolesna?“

„Može postati opasno. Na svaki način mora napolje odavde.“

Liječnik se od veze. Kern se polagano popne ljestvama na tavan. Bijaše gluh i bez osjećaja. Iz sumraka niske prostorije okrene se prema njemu bijelo lice s tamnim mrljama očnih šupljina.

„Znam šta hoćeš reći“, prošapta Ruth.

Kern kimne. „Ne ide drugačije. Moramo biti sretni što smo našli ovog liječnika. Siguran sam da će te besplatno primiti u bolnicu.“

„Da.“ Zurila je pred sebe. Onda se najednom prestrašeno uspravi. „Bože moj, gdje ćeš ti biti dok ja budem u bolnici? I kako ćemo se ponovo naći? Ta ti ne možeš doći, mogli bi te tamo uhapsiti.“

On sjedne pokraj nje i čvrsto uhvati njene vruće ruke. „Ruth“, reče on. „Sada moramo biti vrlo bistri i razboriti. O svemu sam već razmišljao. Ostat ću ovdje i sakriti se. Seljak mi je to dopustio. Čekat ću te. Bolje je da te ne posjećujem u bolnici. Tako nešto brzo se pročuje i mogli bi me uhvatiti. Učinit ćemo to drukčije. Ja ću svake večeri doći do bolnice i gledati u tvoj prozor. Liječnik će mi reći gdje ležiš. To će onda biti kao i posjet.“

„U koliko sati?“

„U devet sati.“

„Onda će već biti mrak i neću te moći vidjeti.“

„Mogu doći samo po mraku, inače je odviše opasno. Danju se moram skrivati.“

„Nemoj uopće dolaziti. Ne brini se, ići će već nekako.“

„Ipak, doći ću. Inače neću moći izdržati. Sada se moraš obući.“

On joj opere lice maramicom i vodom iz vjedra i obriše ga. Njene usne bijahu napukle i vruće. Ona položi lice na njegovu ruku.

„Ruth“, reče on. „Moramo na sve misliti. Ako ozdraviš i ja više ne bih bio ovdje ili ako dobiješ izgon – zatraži da te pošalju na granicu kod Ženeve. Pisat ćemo jedno drugome u Ženevu, poste restante. Tako ćemo se uvijek ponovo naći. Ženeva, glavna pošta. Poslat ćemo i liječniku naše adrese za slučaj da budem uhvaćen. On će ih onda uvijek moći dati drugome. Obećao mi je da će to učiniti. Preko njega ću saznati što je s tobom i preko njega ću ti se javiti. Tako ćemo biti potpuno sigurni da se nikada nećemo izgubiti.“

„Da, Ludwig“, prošaputa ona.

„Nemoj se plašiti, Ruth. Govorim ti to samo za najgori slučaj. Ako me uhvate. Ili ako te ne budu htjeli pustiti iz bolnice. Uvjeren sam da će te pustiti i da policija neće ništa saznati, i mi ćemo zajedno otputovati dalje.“

„A ako nešto sazna?“

„Mogu te samo poslati na granicu. A tamo ću te ja čekati. U Ženevi, glavna pošta.“ On je pogleda pun pouzdanja. „Evo ti novac. Sakrij ga, jer će ti možda biti potreban za put.“

Dade joj ono malo novca što ga je još posjedovao. „Ne reci u bolnici da ga imaš. Moraš ga sačuvati za kasnije.“

Dolje se začuje liječnikov glas.

„Ruth!“ reče Kern i uze je u svoje ruke. „Hoćeš li biti hrabra, Ruth?“

Ona se čvrsto uhvati za njega. „Bit ću hrabra. Hoću da te ponovo vidim.“

„Poste restante, Ženeva, ako sve pođe naopako. Inače ću doći ovamo po tebe. Svake večeri u devet sati stajat ću vani i željet ću ti sve što postoji.“

„Doći ću na prozor.“

, „Ostat ćeš u krevetu, inače uopće neću doći. Nasmij se još jednom.“

„Gotovo?“ vikne liječnik.

Smješkala se suznih očiju. „Ne zaboravi me!“

„Kako bih to mogao? Ti si mi sve što imam!“ On poljubi njene suhe usne. Liječnikova se glava pojavi na otvoru tavana. „Ne smeta ništa“, reče on, „ali sada naprijed!“

Odnijeli su Ruth dolje u kola i pokrili je. „Mogu li pitati večeras?“ reče Kern.

„Naravno. Ostat ćete sada ovdje? Da, bolje je tako. Možete doći u svako doba.“

Auto krene. Kern je stajao sve dok se više ništa nije vidjelo. Ostao je stojeći, ali mu se činilo kao da ga olujni vjetar baca natrag.

Oko osam sati pođe doktoru Beeru. Liječnik bijaše kod kuće. Umirio ga je; vrućica je visoka, ali zasada nema velike opasnosti. „Čini se da je normalna upala pluća.“

„Koliko to dugo traje?“

„Ako bude sve kako treba, dva tjedna. I još jedan tjedan oporavka.“

A kako je s novcem?“ upita Kern. „Mi ga nemamo.“

Beer se nasmije. „Zasada je glavno da je u bolnici. Kasnije će već nekakva dobrotvorna ustanova preuzeti troškove.“

Kern ga pogleda. ,,A vaš honorar?“

Beer se ponovo nasmije „Zadržite samo vaših nekoliko franaka. Mogu i bez njih živjeti. Sutra možete opet doći da pitate.“ On ustane.

„Gdje leži?“ upita Kern. „Na kojem katu?“

Beer položi na nos svoj koščati kažiprst. „Čekajte – soba 35, na drugom katu.“

„Koji je to prozor?“

Beer žmirne očima. „Mislim da je drugi zdesna. Ali to ne koristi ništa. Ona već sigurno spava.“

„Ne mislim zbog toga.“

„Naravno da ne“, odvrati Beer.

Kern se raspitivao gdje se nalazi bolnica. Pronašao ju je brzo i pogledao na sat. Bijaše petnaest minuta do devet. Drugi prozor zdesna bio je taman. Čekao je. Nikada ne bi vjerovao da četvrt sata tako polako prolazi! Najednom vidje da se prozor osvijetlio. Stajao je napeto i promatrao crvenkasti četvorokut. Jednom je čuo nešto o prenošenju misli i sada je pokušao da se sabere i da dade Ruthi snage. „Neka ozdravi, neka ozdravi!“ Mislio je uporno, a nije znao kome se moli. On duboko udahne i polako izdahne; sjetio se da je duboko disanje bilo u knjizi koju je čitao označeno kao veoma važno. Onda stisne šake, napne mišice, digne se na prste kao da će skočiti i stane šapćući ponavljati prema svijetlom kvadratu u noći: „Ozdravi! Ozdravi! Ljubim te!“

Prozor se zatamni: Vidio je jednu sjenu. Ta neka ostane u krevetu! mišljaše dok ga je prelila bujica sreće. Mahnula je; on je divlje mahao natrag. Tada se sjeti da ga ona ne može vidjeti. Očajno pogleda za nekom svjetiljkom, za nekim trakom svjetlosti, da ga osvijetli. Nije ga bilo. Onda se dosjeti. Istrgne iz džepa kutiju šibica, koju su mu poklonili jutros uz one dvije cigarete, zapali jednu i digne je uvis.

Sjena je mahala. On oprezno odmahne šibicom, onda izvadi nekoliko novih i držaše ih tako da su osvjetljavale njegovo lice. Ruth je snažno mahala. Ob joj mahne da legne. Stresla je glavom. On osvijetli svoje lice i kimne još jednom. Nije poslušala. Tada shvati da mora otići, kako bi je prisilio da ponovo legne. Učini nekoliko koraka kao da će otići. Baci uvis sve upaljene šibice. One padnu tinjajući na pod i ugasnu. Svjetlo je gorjelo još jedan čas. Onda se i ono ugasi, i prozor se činio tamnijim od svega.

„Čestitam, Goldbach!“ reče Steiner. „Danas ste prvi put bili dobri. Bez ijedne pogreške, mirni i promišljeni. Prvorazredno, kako ste mi dali znak za onu šibicu u grudnjaku! To je bilo zaista teško.“ Goldbach ga zahvalno pogleda. „Ni sam ne znam kako se desilo. Odjednom kao da je sinulo, od jučer do danas. Pazite, još ću postati dobar medij. Sutra ću početi da izmišljam druge trikove.“

Steiner se nasmije. „Dođite, popijmo jednu rakiju za taj radostan događaj.“

On donese bocu rakije od marelica i natoči. „Živeli, Goldbach!“

,,Živjeli!“

Goldbach se zagrcne i odloži čašu. „Oprostite“, reče. „Nisam više navikao na to. Ako nemate ništa protiv, htio bih sada otići.“

„Ali naravno! Za danas smo gotovi. Nećete li barem ispiti svoju čašu?“

„Da, rado.“ Goldbach poslušno ispije.

Steiner mu pruži ruku. „I ne vježbajte trikove previše. Inače neće ništa ostati od samih raffinementa.“

„Ne. Ne.“

Goldbach je brzo prolazio alejom dolje u grad. Osjećao se lagan kao da je s njega pao težak teret. Ali bijaše to lakoća bez radosti kao da su mu kosti pune zraka a volja od plina, prepušteni svakom vjetru, i on više ne može upravljati njima.

„Da li je moja žena ovdje?“ upita djevojku na vratima pensiona.

„Nije.“ Djevojka se počela smijati.

„Zbog čega se smijete?“ upita Goldbach iznenađeno.

„Zašto se ne bih smijala? Zar je to zabranjeno?“ Goldbach je odsutno pogleda. „Ne mislim tako“, promrmlja. „Smijte se samo.“

Pošao je uskim hodnikom u svoju sobu i prisluhnuo na susjednim vratima. Ništa nije čuo. Pomno je očetkao kosu i odijelo; onda pokuca na vrata, iako mu je već djevojka rekla da njegove žene nema kod kuće. Možda je u međuvremenu došla, mislio je. Možda je djevojka nije vidjela. Pokuca još jednom. Nitko ne odgovori. Oprezno pritisne kvaku i uđe. Kraj ogledala je gorjelo svjetlo. Zurio je u svjetlo kao mornar u svjetionik. „Odmah će se vratiti“, mislio je. „Inače svjetlo ne bi gorjelo.“

Ali negdje u kostima, laganim poput zraka, u sivoj zbrci pepela vlastitih žila, osjećao je da se 'Una neće vratiti. Znao je to u podsvijesti, ali njegova se glava s tvrdoglavošću straha držala besmislenih riječi kao grede koja bi ga mogla spasiti od bujice; ona se mora vratiti – inače ne bi gorjelo svjetlo.

Onda otkrije prazninu sobe. Pred ogledalom nije bilo četaka i posuda za kreme; jedna vrata ormara bijahu poluotvorena i ružičasta – pastelna mrlja haljina nedostajala je u otvoru; zjapio je crno i napušteno. U sobi bijaše još samo miris; dašak života, ali također već slabiji – uspomena i bol koja vreba. Onda nađe pismo i tupo se začudi što ga tako dugo nije primijetio – ležalo je na sredini stola.

Trajalo je dugo dok ga je otvorio. Ionako je znao sve – čemu ga otvarati? Napokon ga podere zaboravljenom ukosnicom koja je ležala kraj njega na stoliću. Čitao je, ali riječi nisu prodirale kroz ledeni sloj njegova mozga; ostajale su mrtve, riječi iz nekih novina, jedne knjige, slučajne riječi, riječi koje ga se nisu ništa ticale. Ukosnica u njegovoj ruci bila je življa.

Sjedio je mimo i čekao bol i čudio se što ne dolazi. Osjećao je samo tupost, neizmjernu slabost, kao u trenutku ispunjenom strahom, kada bi prije spavanja uzeo preveliku dozu broma.

Sjedio je tako dugo vremena. Promatrao je svoje ruke; ležale su na koljenima kao bijele mrtve životinje; blijedi, neosjetljivi bolesnici s pet mlohavih pipaka. Nisu mu pripadali. On uopće više nije pripadao sebi; bio je tijelo nekoga drugog, čije su oči, uperene prema unutra, zurile u ukočenost koja bi samo ponekad zadrhtala u sebi.

Napokon ustane i vrati se u svoju sobu. Vidio je kravate kako leže na stolu. Mehanički potraži škare i počne ih rezati, pažljivo, traku po traku. Nije dopustio da odrezani komadi padaju na pod, već ih je sitničavo skupljao u ruci i slagao na stolu u šarena hrpicu. Usred tog nesvjesnog posla iznenadi se time što radi; odloži škare i prestane. Odmah zatim već zaboravi što je radio. Ukočenim koracima prođe sobom i sjede u jedan kut. Tamo ostade zguren, trljajući, uvijek ponovo, ruke, čudnim, umornim, staračkim pokretom, kao da mu je hladno a nema više snage da se zaista ugrije.

XIV

Kern baci u zrak posljednju šibicu. Onda ga Jedna ruka uhvati za rame.

„Šta to radite ovdje?“

On se trgne, okrene i ugleda uniformu. „Ništa“, promuca. „Oprostite! Igrarija, ništa više.“

Agent mu pažljivo pogleda lice. To ne bijaše onaj koji ga je uhapsio kod Ammersa. Kern brzo pogleda prema prozoru. Ruth više nije bilo. Vjerojatno nije ništa primijetila; bilo je pretamno.

Kern pokuša da se umiljato nasmije. „Oprostite, molim“, reče olako. „Bila je to samo mala šala. I sami vidite da se time nije moglo ništa dogoditi. Nekoliko šibica, ništa više. Htio sam zapaliti cigaretu. Nije pravo gorjela, pa sam odmah uzeo pola tuceta i gotovo izgorio prste."

On se nasmije, mahne rukom i htjede poći dalje. Ali ga agent zadrži „Jedan čas! Vi niste Švicarac, zar ne?“

„Zašto ne?“

„Pa to se čuje! Zašto poričete?“

„Ja uopće ne poričem“, odvrati Kern. „Samo me zanimalo kako ste to pogodili.“

Agent ga je veoma sumnjičavo promatrao. „Nije li možda ovdje...“ promrmlja i zapali džepnu lampu. „Slušajte!“ reče onda i njegov glas najednom dobije drugačiji zvuk. „Poznajete li gospodina Ammersa?“

„Nemam pojma“, odvrati Kern što je mogao mirnije.

„Gdje stanujete?“

„Ovdje sam tek od jutros i upravo sam htio potražiti jednu gostionicu. Da li biste mi mogli neku preporučiti? Ne odviše skupu.“

„Najprije dođite sa mnom. Postoji prijava gospodina Ammersa, koja potpuno odgovara vama. Prvo ćemo to razjasniti!“

Kern pođe. Proklinjao je sama sebe što nije bolje pazio. Mora da se agent prišuljao do njega na gumenim potplatima. Jedan je tjedan išlo dobro, zbog toga se to i dogodilo. Postao je odviše siguran. Krišom se okrene ne bi li našao neku priliku za bijeg. Ali put bijaše prekratak; nekoliko minuta kasnije bio je već na policijskoj stanici.

Za jednim stolom sjedio je policajac koji ga je prvi put pustio da pobjegne; nešto je pisao. Kern se ohrabri. „Da li je to on?“ upita policajac koji ga je doveo.

Prvi pogleda Kerna površno. „Moguće. Ne mogu taćno reći. Bilo je pretamno.“

„Onda ću pozvati Ammersa, taj ga mora prepoznati.“

On iziđe. „Čovječe!“ reče prvi agent Kernu, „mislio sam da ste već odavno nestali. Sada će biti gadno. Ammers vas je onda prijavio.“

„Ne mogu pobjeći ponovo?“ upita Kern brzo. „Ta vi znate...“

„Isključeno. Jedini put vodi kroz predsoblje. A tamo stoji vaš prijatelj i telefonira. Ne – sada ste unutra. I baš ste pali u ruke našem najoštrijem čovjeku, koji bi htio da bude unaprijeđen.“

„Prokletstvo!“

„Da. Naročito jer ste već jedanput pobjegli. Morao sam to onda prijaviti, jer sam znao da će Ammers špijunirati.“

„Isuse!“ Kern ustukne jedan korak.

„Možete reći i Isuse Kriste!“ reče agent. „Ovaj put to ništa ne pomaže. Dobit ćete nekoliko tjedana.“

Nekoliko minuta kasnije dođe Ammers. Dahtao je, toliko je brzo trčao. Njegova je šiljata brada sjajila.

„Naravno!“ reče on. „To je on! U prirodnoj veličini, taj drznik.“

Kern ga pogleda.

„Ovaj put valjda neće pobjeći, zar ne?“ upita Ammers.

„Ovaj put neće“, potvrdi žandar.

„Božji mlinovi melju polako“, recitirao je Ammers jezuitski i trijumfalno. „Polako ali sigurno. Vrč ide tako dugo na vodu dok se ne razbije.“

„Znate li vi da imate rak na jetrima?“ prekine ga Kern. Gotovo i nije znao što govori i nije znao kako mu je to palo na pamet. Samo je odjednom podivljao od bijesa i ne shvatajući još potpuno svoju nesreću, te gotovo automatski upravi u času sve svoje misli samo na to da nečim rani Ammersa. Tući ga nije mogao, to bi povećalo njegovu kaznu.

„Šta?“ Ammers od iznenađenja zaboravi da zatvori usta.

„Rak na jetrima! Tipičan rak na jetrima!“ Kern vidje da je pogodio. Odmah se uhvati za to. „Ja sam medicinar, ja to znam. Za godinu dana počet će užasni bolovi! Bit će to strahovita smrt! Protiv toga se ništa ne može učiniti! Ništa!“

„Ta to je...!“

„Božji mlinovi!“ siktao je Kern. „Kako ste rekli? Polako, polako! Godinama!“

„Gospodine žandaru!“ zavrišta Ammers. „Zahtijevam da me zaštitite od tog individuuma!“

„Načinite oporuku“, frktao je Kern. „Jedino vam još to preostaje! Bit ćete iznutra prožderani i istrunut ćete!“

„Gospodine žandaru!“ Ammers pogleda divlje i bespomoćno oko sebe. „Štitite me od ove uvrede.“ Prvi agent ga pogleda sa zanimanjem. „Zasada vas još ne vrijeđa“, izjavi onda. „Dosada su to samo medicinske konstatacije.“

„Tražim da sve to unesete u spise!“ vikao je Ammers.

„Pogledajte samo!“ Kern prstom pokaže na Ammersa, koji ustukne kao da je zmija pred njim. „Tu olovnosivu kožu na licu kad se uzbuđuje, te žućkaste bjeloočnice – sasvim sigurni znaci! Kandidat smrti! Za njega se samo još može moliti!“

„Kandidat smrti!“ divljaše Ammers, „zapišite kandidat smrti u spise!“

„Kandidat smrti također nije uvreda“, izjavi prvi agent s vidljivom zluradošću. „Za to ga ne možete tužiti. Svi smo mi kandidati smrti.“

„Jetra se raspadaju u živom tijelu!“ Kern vidje da je Ammers odjednom problijedio. On zakorakne naprijed. Ammers ustukne kao pred satanom. „U početku se ništa ne primjećuje!“ objasni Kern s bijesnim trijumfom. „Gotovo se ništa ne može utvrditi. Ali kad se primijeti, prekasno je. Rak jetara! Najpolaganija i najstrašnija smrt koja postoji!“ Ammers je samo još zurio u Kerna. Nije više ništa odgovarao. Nehotice se uhvati za mjesto gdje se nalaze jetra.

„Sada budite mirni!“ okomi se grubo drugi agent. „Sada je dosta s tim! Sjednite tamo i odgovarajte na naša pitanja. Od kada ste u Švicarskoj?“

Slijedećeg jutra predvedu Kerna pred kotarski sud. Sudac bijaše stariji, debeli čovjek, okrugla, crvena lica. Bio je čovječan, ali nije mogao pomoći Kernu. Paragrafi bijahu jasni.

„Zašto se niste javili policiji kad ste ilegalno prešli granicu?“ upita on.

„Jer bih odmah bio prognan“, odvrati Kern umorno.

„Da, naravno, to bi se dogodilo.“

„A prijeko, na drugoj strani, morao bih se odmah javiti na prvoj policijskoj stanici, ako se ne bih htio ogriješiti o zakon. Odonud bi me slijedeće noći prebacili natrag u Švicarsku. Iz Švicarske opet onamo. Odatle opet natrag. Tako bih polako između granica umro od gladi. U najmanju ruku putovao bih od jedne policijske stanice do druge. Što onda da činimo drugo nego da kršimo zakon?“

Sudac slegne ramenima. „Ja vam ne mogu pomoći. Moram vas osuditi. Najmanja je kazna četrnaest dana zatvora. To je zakon. Moramo čuvati zemlju od poplave izbjeglica.“

„Znam.“

Sudac pogleda u spise. „Sve što mogu učiniti za vas, to je žalba na vrhovni sud, da dobijete samo pritvor, a ne zatvor.“

„Mnogo vam hvala“, reče Kern. „Ali to mi je svejedno. U tome više nisam toliko osjetljiv.“

„To uopće nije svejedno“, izjavi brzo sudac. „Naprotiv, to je veoma važno za građanska časna prava. Ako dobijete pritvor, kao da niste bili kažnjavani, to vjerojatno i ne znate!“

Kern je neko vrijeme gledao tog neobaviještenog, dobroćudnog čovjeka. „Građanska časna prava“, reče onda. „Što ću s tim? Ta ja nemam ni najosnovnija građanska prava. Ja sam sjena, sablast, građanski mrtvac. Što će mi onda te stvari koje zovete građanskim pravima?“

Sudac je neko vrijeme šutio. „Ta morate na neki način doći do nekih papira“, reče konačno. „Možda bi se mogla tražiti neka legitimacija preko njemačkog konzulata!“

„To je pokušao češki sud već prije godinu dana. Zahtjev je bio odbijen. Za Njemačku mi više ne postojimo. A za ostali svijet samo kao subjekt za policiju.“

Sudac strese glavom. „Zar Liga naroda nije ništa učinila za vas? Ima vas na tisuće i vi morate na neki način smjeti živjeti!“

„Već nekoliko godina raspravlja Liga naroda o tome da nam dade neke isprave“, odvrati Kern strpljivo. „Tamo svaka zemlja pokušava da nas ugura drugoj, To će, dakle, još trajati lijep broj godina.“ ,,A u međuvremenu ...“

,,U međuvremenu – i sami vidite...“

„Ali, bože moj!“ reče odjednom sudac prilično bespomoćno, svojim širokim, mekim švicarskim dijalektom. „Pa to je problem! Što će samo biti od vas?“

„To ne znam. Važnije je što će se sa mnom sada dogoditi.“

Sudac prijeđe rukom preko sjajnog lica i pogleda Kerna. „Ja imam sina“, reče on, „otprilike istih godina kao i vi. Kad bih morao zamisliti da njega tjeraju naokolo, bez ikakva drugog razloga osim što se rodio ..

„Ja imam oca“, odvrati Kern. „Kad biste njega vidjeli...“

On pogleda kroz prozor. Na jabuku punu plodova spokojno je sjalo jesenje sunce. Tamo napolju je sloboda. Tamo napolju je Ruth.

„Htio bih vas nešto pitati“, reče sudac nakon nekog vremena. „Sasvim neslužbeno. Ali ipak bih vas htio pitati. Vjerujete li još u bilo što?“

,,Oh, da! Vjerujem u sveti egoizam! U nemilosrđe! U laž! U neosjetljivost srca!“

„Toga sam se i bojao. I kako bi drukčije...“

„To još nije sve“, odgovori mimo Kern. „Vjerujem i u dobrotu, drugarstvo, ljubav i požrtvovnost! Upoznao sam to. Možda bolje od onoga kome ide dobro.“

Sudac ustane i pođe tromo od svoje stolice prema Kernu. „Ugodno je čuti nešto takvo“, promrmlja on. „Kad bih samo znao što bih mogao učiniti za vas!“

„Ništa“, reče Kern. „Već poznajem zakone i imam znanca koji se u tome specijalizirao. Pošaljite me u zatvor.“

„Poslat ću vas u pritvor i predati slučaj dalje, vrhovnom sudu.“

„Rado, ako vam to može olakšati presudu. Ali ako dulje traje, radije bih u zatvor.“

„Neće trajati dulje, za to ću se ja pobrinuti.“

Sudac izvadi iz džepa ogroman novčanik. „Postoji, na žalost, samo ovaj primitivan oblik pomoći“, reče oklijevajući i izvadi jednu presavijenu novčanicu. „Neugodno mi je što ne mogu ništa drugo učiniti za vas ...“

Kern uzme novac. „To je jedino što nam zaista pomaže“, odvrati on i pomisli: dvadeset franaka! Kakva sreća! S tim će Ruth doći do granice!

Nije se usudio da joj piše. Mogli bi saznati da je ona već dulje vremena u zemlji i osuditi je. Ovako joj još uvijek ostaje mogućnost da bude samo izgnana, ili da je, ako bude imala sreće, jednostavno otpuste iz bolnice.

Prve večeri bijaše nemiran i nesretan i nije mogao spavati. Vidio je Ruth kako leži grozničavo u krevetu i prestraši se jer je sanjao da je pokapaju. Čučnuo je na poljski krevet i dugo tako sjedio, ruku stisnutih oko koljena. Nije htio dopustiti da ga svladaju, ali je osjećao da bi to moglo biti jače od njega. To je zbog noći, mislio je, noć i strah noći. Danju je strah razuman; strah noći je bezgraničan.

Ustao je i šetao malom prostorijom amo-tamo. Disao je polako i duboko. Onda skine kaput i počne vježbati slobodne vježbe. Ne smijem izgubiti živce, mislio je; onda bih bio izgubljen. Moram ostati zdrav. Savijao se u koljenima i istezao trup, te mu postepeno uspije da se koncentrira na svoje tijelo. Onda se sjeti večeri na policijskoj stanici u Beču i studenta koji ga je učio boksanju i razvuče lice. Da nije bilo tog studenta, večeras sigurno ne bih bio takav prema Ammersu, mislio je. Bez njega ne, i bez Steinera ne. Ne, bez čitavog ovog okrutnog života; neka me očvrsne, ali neka me ne razbije. Ja hoću da se branim. On stane zamahivati, njišući se mekano u koljenima, udari u tamu čitavim zamahom tijela jedan dugi direkt, desno i lijevo, onda između toga nekoliko kratkih aperkata, sve brže i brže – dok najednom ne zasvijetli pred njim u mraku sablasnobijela, šiljata brada Ammersa, bolesnog na jetrima, čime je cijela stvar dobila sok i snagu. Udarao ga je kratkim direktima i snažnim udarcima oko brade i ušiju, zapaprio mu je s dva divlja udarca u srce i zatim strahovitim udarcem u Solarplexus i činilo mu se da čuje kako se Ammers stenjući stropoštao na pod. Ali to mu još nije bilo dovoljno. Pustio ga je da se ponovo digne, i sistematski razbijao sjenu svog neprijatelja, daščući od uzbuđenja, dok mu na kraju, kao naročita poslastica, ne padnu na pamet teški udarci u jetra. Kada je svanulo bio je toliko iscrpen i umoran da se srušio na krevet i odmah zaspao, a strah noći ostavio za sobom.

Dva dana kasnije uđe u ćeliju doktor Beer. Kern skoči. „Kako joj je?“

„Posve dobro; znači, normalno.“

Kern odahne. „Kako ste znali da sam ovdje?“

„Bilo je jednostavno. Niste više dolazili. Dakle, mora da ste ovdje.“

„To je tačno. Da li ona zna?“

„Da. Kako sinoć niste nastupili kao Prometej, pokrenula je i nebo i pakao da me pronađe. Sat kasnije znali smo šta se desilo. Uostalom, luda ideja, to sa šibicama!“

„Da, imate pravo! Neki put vjerujemo da smo već veoma lukavi; onda obično radimo gluposti. Zasada sam osuđen na četrnaest dana. Za dvanaest dana ću vjerojatno izići. Hoće li onda biti zdrava?“

„Neće. U svakom slučaju ne toliko da bi mogla putovati. Mislim da je ostavimo u bolnici što je dulje moguće.“

„Naravno!“ Kern je razmišljao. „Onda je moram čekati u Ženevi. Ionako je ne mogu povesti. Mene će otpratiti.“

Beer izvadi iz džepa pismo. „Evo! Donio sam vam nešto.“

Kern žurno uzme pismo; – ali ga onda stavi u džep. „Možete ga i sada pročitati“, reče Beer. „Ja imam vremena.“

„Ne, čitat ću ga kasnije.“

„Onda ću se vratiti u bolnicu. Reći ću joj da sam vas vidio. Hoćete li da joj odnesem nešto?“ Beer izvadi iz kaputa nalivpero i pisaći pribor. „Sve sam ponio.“

„Hvala. Mnogo hvala!“ Kern brzo napiše pismo; da mu je dobro, Ruth neka brzo ozdravi. Ako će ga prije prognati, čekat će je u Ženevi. Svakog popodneva u dvanaest sati pred glavom poštom. Beer će joj sve tačno objasniti.

On stavi unutra sučevih dvadeset franaka i zalijepi omot. „Evo!“

„Nećete li prije toga pročitati njeno pismo?“

„Ne! Još ne. Ne tako brzo. Ta čitav dan nemam ništa drugo.“

Beer ga malo iznenađeno pogleda; onda spremi pismo. „Dobro. Posjetit ću vas opet za nekoliko dana.“

„Sigurno?“

Beer se nasmije. „A zašto ne?“

„Da, to je istina! Sada je sve u redu. Barem što se toga tiče. Slijedećih dvanaest dana ne može se više ništa dogoditi. Nikakva iznenađenja. To je zapravo sasvim umirujuće.“

Kad je Beer otišao, Kern uzme u ruke Ruthino pismo. Tako lagano, mislio je, malo papira i malo poteza tintom – a toliko sreće.

On stavi pismo na rub kreveta. Onda počne vježbati. Ponovo je izboksao Ammersa i zadao mu ovaj put nekoliko nedopuštenih udaraca u bubrege. „Nećemo dozvoliti da nas pobijede", reče u smjeru pisma i lijepim udarcem u šiljatu bradu pošalje Ammersa ponovo na pod. Odmarao se i zabavljao dalje s pismom. Tek poslije podne, kad se smračilo, otvori ga i pročita prve retke. Svakog sata čitao je jedan dio dalje. Naveče stigne do potpisa. Vidio je Ruthinu brigu, njen strah, njenu ljubav i hrabrost, i onda skoči i stade ponovo udarati po Ammersu. Ali ta borba ne bijaše sportski sasvim ispravna – Ammers je dobivao ćuške, udarce nogom i na kraju mu bude istrgnuta bijela, šiljata brada.

Steiner je spremio svoje stvari. Htio je u Francusku. U Austriji je postalo preopasno i priključenje Njemačkoj bijaše još samo pitanje vremena. Osim toga spremali su se Prater i poduzeće direktora Potzlocha na dugi zimski san.

Potzloch strese Steineru ruku. „Ta mi putujući ljudi navikli smo da se rastajemo. Bilo gdje čovjek se onda ponovo sretne.“

„Sigurno.“

„No dakle!“ Potzloch se maši svog cvikera. „Dobro proživite zimu. Nisam prijatelj scena pri rastanku.“

„Ni ja nisam“, odvrati Steiner.

„Znate“, Potzloch žmime. „To je čista navika. Kada smo vidjeli tolike ljude kako dolaze i odlaze – onda to na kraju postaje čista navika. Kao da se od streljane ide prijeko k vrtuljku.“

„Lijepa slika! Od streljane do vrtuljka – a od vrtuljka ponovo do streljane – slika u koju se gotovo možeš zaljubiti.“

Potzloch se polaskano smijuljio. „Među nama rečeno, Steiner – znate li što je nastrašnije na svijetu? U povjerenju rečeno: da sve na kraju postaje samo navika.“ On zakači na nos svoj cviker. „Čak i takozvana ekstaza!"

„Čak i rat“, reče Steiner. „Čak i bol! Čak smrt! Poznajem čovjeka kome su u deset godina umrle četiri žene. Sada ima petu. Već poboljeva. Što da vam pričam, on već spokojno traži šestu. Sve navika! Samo ne vlastita smrt.“

Potzloch nemamo odmahne. „U nju nikad ozbiljno ne vjerujemo, Steiner. Ni u ratu; inače ga više ne bi bilo. Svatko uvijek misli da će baš njega mimoići. Nije li tako?“

Promatrao je iskosa Steinera. Steiner kimne, zabavljajući se. Potzloch mu još jednom pruži ruku. „Dakle, servus! Moram još hitno pogledati u streljanu da vidim da li dobro zamataju servis."

„Servus! A ja ću do vrtuljka.“

Potzloch se naceri i odjuri.

Steiner pođe prema kolima. Pod njegovim nogama šuštilo je suho lišće. Noć je stajala nad šumom nijema i nemilosrdna. Iz streljane su se čuli udarci čekića. U napola srušenom vrtuljku njihalo se nenekoliko svjetiljaka.

Steiner je pošao da se oprosti od Lilo. Ona ostaje u Beču. Njene isprave i dozvola boravka vrijedile su samo u Austriji. I kad bi mogla, ona ne bi pošla s njim. Steiner i ona bijahu drugovi sudbine, sastavljeni vjetrom vremena – oboje su to znali.

Stajala je u kolima za stanovanje i postavljala stol. Kad je ušao, okrenula se. „Došla je pošta za tebe“, reče ona.

Steiner uzme pismo i pogleda marku. „Iz Švicarske. Sigurno od našeg malog.“ Rastrgao je omot i čitao. „Ruth je u bolnici“, reče onda.

„Šta joj je?“ upita Lilo.

„Upala pluća. Izgleda nije teško. Oni su u Murtenu. Uveče daje mali pred bolnicom znakove vatrom. Kad budem prolazio kroz Švicarsku možda ću ih sresti.“

Steiner stavi pismo u prednji džep. „Nadam se da mali zna što treba učiniti da budu opet zajedno.“

„Znat će“, reče Lilo. „Mnogo je naučio.“

„Da, usprkos tome...“

Steiner htjede objasniti Lilo da oe Kernu biti teško ako budu Ruth iz bolnice prebacili na granicu. Ali onda se sjeti da se njih dvoje danas vide posljednji put – i da je bolje ne govoriti o onima koje žele ostati zajedno i ponovo se vidjeti.

Pođe do prozora i pogleda napolje. Na trgu osvijetljenom karbidnim svjetiljkama stavljali su radnici labuđe, konje i žirafe vrtuljka u sive vreće. Te životinje ležahu i stajahu naokolo po zemlji, kao da je odjednom bomba razorila zajednički život u raju. U jednoj od rastavljenih gondola sjedila su dva radnika i pila pivo iz boca. Natakli su kapute i kape na rogove bijelog jelena koji se ispruženih nogu i kao ukočen u vječnom skoku naslonio na jedan sanduk.

„Dođi“, reče Lilo iza njega, „jelo je gotovo. Ispekla sam ti piroge.“

Steiner se okrene i uhvati je oko ramena. „Jelo“, reče on. „Pirogi. Za nas, nesigurne đavole, je to što zajedno jedemo nešto kao domovina, zar ne?“

„Postoji još nešto drugo, ali ti to ne znaš.“ Čekala je jedan čas. „Ti to ne znaš, jer ne znaš plakati i ne razumiješ što je to – biti zajedno žalostan.“

„Da, to ne poznajem“, reče Steiner. „Mi nismo bili često žalosni, Lilo.“

„Ne. Ti ne. Ti si divlji ili ravnodušan, ili se smiješ ili si ono što vi zovete hrabrim. To nije ono.“

,,A šta je to, Lilo?“

„Strah da se prepustiš osjećaju Strah pred suzama. Strah da ne budeš muškarac. U Rusiji su muškarci mogli plakati a ipak ostati muškarcima i biti hrabri. Ti svoje srce nisi nikad oslobodio!“

„Ne“, reče Steiner.

„Na što čekaš?“

„Ne znam. I ne želim znati.“

Lilo ga je pažljivo promatrala. „Dođi jesti“, reče onda. „Dat ću ti na put kruh i sol, kao u Rusiji, i blagosloviti te prije nego što odeš – ti nemiru bez toka, možda ćeš se i tome smijati.“

„Neću.“

Ona stavi zdjelu s pirogama na stol.

„Sjedni do mene, Lilo.“

Ona strese glavom. „Ti ćeš danas jesti sam. Ja ću te posluživati. To je tvoj posljednji obrok.“

Ostala je stojeći i pružila mu piroge, kruh, meso i krastavce. Promatrala ga je kako jede i šuteći kuhala čaj. Hodala je savitljivo, dugim koracima, po malim kolima, kao pantera koja se već privikla na preuzak kavez. Njene uske, brončane ruke rezale su za njega meso, njeno je lice imalo pribran, zagonetan izražaj, i Steineru se odjednom pričini kao da je lik iz Biblije.

Ustane i uzme svoje stvari. Otkako je nabavio pasoš zamijenio je ranac kovčegom. Otvori vrata od kola, siđe polako stepenicama i odloži kovčeg. Onda se vrati ponovo.

Lilo je stajala kraj stola. Podbočila je jednu ruku i u njenim se očima ogledavala tako slijepa praznina kao da ništa ne vidi i kao da je već sama. Steiner joj priđe. „Lilo ...“

Ona se pomakne i pogleda ga. Njene oči promijeniše izražaj. „Teško je otići“, reče Steiner.

Ona kimne i položi ruku na njegov zatiljak. „Bit ću sama bez tebe.“

„Kamo ćeš ići?“

„Još ne znam."

„U Austriji ćeš biti sigurna. I ako postane njemačka.“

„Da.“

Ona ga pogleda ozbiljno. Njene oči bijahu veoma duboke i sjajne.

„Šteta, Lilo“, promrmlja Steiner.

„Da.“

„Ti znaš zašto?“

„Znam to, i ti znaš to od mene.“

Još uvijek su se gledali. „Čudnovato“, reče Steiner, „samo jedan komad vremena i jedan komad života stoje između nas. Sve je ostalo ovdje.“

„Sve vrijeme, Steiner“, odvrati Lilo blago, „sve vrijeme i sav naš život...“

On kimne. Lilo položi ruke na njegovo lice i reče nekoliko ruskih riječi. Onda mu dade komad kruha i nešto soli. „Jedi to kad odeš. Neka ti ovo dade u tuđini kruh bez bola. A sada idi.“

Steiner je htjede poljubiti, ali odustane kad ju je pogledao. „Idi sada!“ reče ona tiho. „Idi...“

Prolazio je šumom. Nakon nekog vremena se okrene. Grad šatora utonuo je u noć i ničeg više nije bilo ovdje osim neizmjerne tame koja je brujala, i svijetlog četvorokuta dalekih, otvorenih vrata i malog lika koji nije mahao.

XV

Nakon četrnaest dana ponovo predvedu Kerna kotarskom sudu. Debeli čovjek s licem kao u jabuke zabrinuto ga pogleda.

„Moram vam reći nešto neugodno, gospodine Kern ..

Kern se uspravi. Četiri tjedna, mislio je, nadam se da neće biti više od četiri tjedna. Toliko će dugo Beer još moći zadržati Ruth u bolnici.

„Vrhovni sud je odbio vašu žalbu. Bili ste odviše dugo u Švicarskoj. Nije se moglo opravdati kao bezizlazan položaj. Osim toga, bila je tu i stvar sa žandarima. Osuđeni ste na četrnaest dana zatvora.“

„Još četrnaest dana?“

„Ne. Samo četrnaest dana. Ubraja se i pritvor."

Kern duboko odahne. „Prema tome, izlazim danas?“

„Da. Loše je samo to što vas sada ubrajaju među kažnjavane.“

,,S tim ću se pomiriti.“

Sudac ga pogleda. „Bilo bi bolje da nema o vama ništa u registru kažnjenih. Ali tu se ne može ništa učiniti.“

„Hoću li danas biti prebačen?“ upita Kern.

„Da. Preko Basela.“

„Preko Basela? U Njemačku?“ Kern se munjevito okrene. Bio je odmah spreman da skoči s prozora i pobjegne. Čuo je već nekoliko puta da su emigrante prebacili u Njemačku. Ali to su uglavnom bili bjegunci koji su upravo došli iz Njemačke.

Prozor bijaše otvoren, a sudnica je ležala u prizemlju. Napolju je sjalo sunce. Napolju je jabuka njihala svoje grane, iza nje bijaše živica koja se mogla preskočiti, a iza toga bijaše sloboda.

Sudac strese glavom. „Odvest će vas u Francusku. Ne u Njemačku. Basel je naša, njemačka i francuska granica.“

„Ne možete me u Ženevi prebaciti preko granice?“

„Ne, to na žalost ne ide. Basel je najbliže mjesto. Mi imamo upute. Ženeva je mnogo dalje.“

Kern je neko vrijeme šutio. „Da li je sigurno da ću biti prebačen u Francusku?“ upita onda. „Sasvim sigurno.“

„Da li bilo koga tko je ovdje uhvaćen bez dokumenata prebacujete u Njemačku?“

„Koliko ja znam nikoga. To se neki put može dogoditi jedino u pograničnim gradovima. Ali o tome nisam gotovo ništa čuo.“

„Ženu sigurno ne biste prebacili u Njemačku?“

„Sigurno ne. Ja to svakako nikada ne bih učinio. Zbog čega to želite znati?“

„Nemam osobitog razloga. Ponekad sam putem sretao i žene bez dokumenata. Njima je sve bilo još mnogo teže. Zbog toga pitam.“

Sudac izvadi iz spisa jedan papir i pokaže ga Kernu. „Ovdje je nalog o vašem izgonu. Vjerujete li sada da ćete biti prebačeni u Francusku?“

„Da.“

Sudac stavi papir ponovo u korice. „Vaš vlak polazi za dva sata.“

„I sasvim je nemoguće da me dovedete do Ženeve?“

„Sasvim. Bjegunci nas stoje velik broj željezničkih karata. Postoji stoga uputa da ih se odvodi do najbliže granice. Ovdje vam zaista ne mogu pomoći.“

„Kada bih sam platio put, da li bih onda mogao biti odveden do Ženeve?“

„Da, to bi bilo moguće. Hoćete li to?“

„Ne, za to nemam dovoljno novaca. Samo sam tako pitao.“

„Nemojte previše pitati“, reče sudac. „Kad biste imali kod sebe novaca, morali biste zapravo platiti i put do Basela. Ja sam odustao od toga da to ispitam.“ On ustane. „Zbogom! Želim vam sve dobro! Nadam se da ćete se snaći u Francuskoj! I nadajmo se da će uskoro sve biti drukčije!“

„Da, možda! Inače bismo se mogli odmah objesiti.“

Kern više nije imao prilike da obavijesti Ruth. Dan prije bio je kod njega Beer i rekao mu da ona mora ostati u bolnici još oko tjedan dana. On odluči da mu piše odmah s francuske granice. Sada je znao ono najvažnije – da Ruth ni u kojem slučaju neće biti prebačena ti Njemačku i da može biti odvedena u Ženevu ako ima novaca za put.

Tačno nakon dva sata dođe po njega detektiv u civilu. Pođoše na kolodvor. Kern je nosio svoj kovčeg. Dan prije uzeo ga je Beer iz staje i donio ga.

Prođoše pokraj neke gostionice. Prozori gostionice u prizemlju bijahu otvoreni. Jedna kapela svirala je na citrama narodnu pjesmu, a muški je zbor pjevao. Kraj prozora su stajala i jodlala dva pjevača u alpinskim nošnjama. Njihali su se ogrljeni amo- tamo.

Detektiv zastane. Jedan od jodlera umukne. Bijaše to tenor. „Gdje si tako dugo, Max?“ upita on. „Već svi čekaju.“

„Služba!" odvrati detektiv.

Jodler pogleda Kerna. „Takva smola!“ promrmlja odjednom dubokim glasom. „Onda je naš kvartet večeras propao.“

„Isključeno. Vratit ću se za dvadeset minuta.“

„Sigurno?“

„Sigurno!“

„Dobro! Danas moramo svakako svladati dvostruko jodlanje. Nemoj se prehladiti!“

„Ne, ne!“

Pošli su dalje. „Zar ne putujete sa mnom do granice?“ upita Kern nakon nekog vremena.

„Ne. Za vas imamo novi patent.“

Dođoše na kolodvor. Detektiv potraži vlakovođu. „Evo ga“, reče on i pokaže na Kerna. Onda preda vlakovođi nalog za izgon. „Sretan put, gospodine moj“, reče odjednom vrlo uljudno i ode.

„Pođite sa mnom!“

Vlakovođa dovede Kerna do kočničareve kućice na teretnom vagonu. „Uđite ovamo unutra!“

U maloj kabini ne bijaše ničega do drvenog sjedala. Kern gurne pod njega kovčeg. Vlakovođa izvana zatvori vrata. „Tako! U Baselu ćemo vas pustiti.“

Pošao je dalje slabo osvijetljenim peronom. Kern je gledao kroz prozor kabine. Oprezno pokuša da li se može provući. Nije išlo, prozor bijaše preuzak.

Nekoliko minuta kasnije vlak krene. Svjetlo čekaonice s praznim stolovima i praznim, besmislenim svjetlom kliznuše pored njega. Sef stanice, u crvenoj kapi, nestade u mraku. Projuri nekoliko uskih ulica, jedna brklja s automobilima koji su čekali, mala kavana u kojoj je kartalo nekoliko ljudi – i grada nestade.

Kern sjedne na drvenu dasku. Upro se nogama o kovčeg i gledao kroz prozor. Napolju bijaše noć, tamna, nepoznata i vjetrovita, i on se najednom osjećao veoma bijedno.

U Baselu dođe po njega jedan policajac i odvede ga do carinarnice. Dadoše mu da jede. Onda se u pratnji agenta od veze tramvajem do Burgfeldena. U mraku su prošli kraj židovskog groblja. Prođoše zatim mimo ciglana i skrenuše s ceste. Nakon nekog vremena zaustavi se agent. „Ovuda dalje – samo ravno.“

Kern krene dalje. Tek pred jutro stigne u St. Louis. Odmah se prijavi francuskoj policiji i objasni da je noću bio prebačen iz Basela. Morao je izbjeći zatvoru. A to je moguće jedino tako da se isti dan prijavi policiji ili carini. Onda ga ne mogu kazniti već samo prebaciti natrag.

Policija ga preko dana zadrži u pritvoru. Uveče ga poslaše do pogranične carinarnice.

Tamo bijahu dva carinika. Jedan je sjedio za stolom i pisao. Drugi se zgurio na jednoj klupi pokraj peći. Pušio je cigarete od teškog alžirskog duhana i od vremena na vrijeme promatrao Kerna.

„Šta imate u kovčegu?“ upita onda.

„Nešto mojih stvari.“

„Otvorite ga malo.“

Kern digne poklopac. Carinik ustane i lijeno priđe. Sa zanimanjem se nagne nad kovčeg. „Toaletna voda, sapun, parfem! Vidi – sve to ste donijeli iz Švicarske? Ta nećete valjda reći da vam je sve to potrebno – za vaše lične potrebe?“

„Ne. Tim sam trgovao.“

„Onda morate za to platiti carinu!" izjavi činovnik. „Izvadite to napolje! „Te drangulije“, on pokaže na igle, vrpce i ostale stvarčice, „neću cariniti.“

Kern je mislio da sanja. „Cariniti?“ upita on. „Ja da platim carinu?“

„Naravno! Ta vi niste diplomatski kurir, zar ne? Ili ste mislili da ću ja kupiti ove boce? Donijeli ste u Francusku robu koja podliježe carini. Naprijed, napolje s tim!“

Činovnik uzme carinsku tarifu i primakne vagu.

„Ja nemam novaca“, reče Kern.

„Nemate novaca?“ Činovnik stavi ruke u džepove od hlača i zanjiše se u koljenima. „Dobro, onda ćemo stvari zaplijeniti. Dajte ih ovamo.“

Kern ostade sagnut na podu, čvrsto držeći kovčeg. „Javio sam se ovdje da idem natrag u Švicarsku. Ne moram ništa cariniti.“

„Vidi ti njega! Još biste me htjeli i poučavati, zar ne?“

„Ta ostavi dječaka na miru, François!“ reče carinik koji je sjedio za stolom i pisao.

„I ne mislim na to! Švaba koji sve bolje zna, kao i čitava ona banda prijeko! Naprijed, van s bocama!“

„Ja nisam Švaba!“ reče Kern.

U tom času uđe treći činovnik. Kern vidje da ima viši čin od ostale dvojice. „Šta se ovdje događa?“ upita kratko.

Carinik objasni što se dogodilo. Inspektor je promatrao Kerna. „Da li ste se odmah javili policiji?“ upita on.

„Da.“

„I hoćete natrag u Švicarsku?“

„Da. Zbog toga sam i ovdje.“

Inspektor je razmišljao jedan čas. „Onda nije kriv za to“, odluči on. „On nije krijumčar. Njega su samog prokrijumčarili. Pošaljite ga natrag i basta.“

On iziđe iz sobe.

„Vidiš, François“, reče carinik koji je sjedio za stolom. „Čemu se uvijek toliko uzrujavaš? To samo škodi tvojoj žuči.“

François ne odvrati ništa. Bojažljivo je zurio u Kerna. Kern je zurio u njega. Najednom se sjeti da je govorio francuski i razumio Francuze, i u sebi je blagosiljao ruskog profesora iz zatvora u Beču.

Slijedećeg jutra bio je ponovo u Baselu. Sada je promijenio taktiku. Nije se odmah ujutro prijavio policiji. Ako ostane pi'eko dana u Baselu i tek se uveče prijavi, nije mu se moglo ništa naročito dogoditi. Za Basel je imao Binderov popis adresa. Bijaše to doduše emigrantima najbrojnije mjesto u Švicarskoj, ali on usprkos tome odluči da pokuša nešto zaraditi.

Počeo je s pastorima. Bilo je gotovo sigurno da ga oni neće prijaviti. Prvi ga je odmah izbacio; drugi mu dade kruha s maslacem, treći pet franaka. Radio je dalje i imao sreće – do popodneva je zaradio sedamnaest franaka. Prije svega pokušao je da se oslobodi posljednjeg parfema i toaletne vode, za slučaj da još jednom sretne Frangoisa. Kod pastora je to bilo teško – ali uspjelo mu je na drugim adresama. Poslije podne poveća zaradu na dvadeset i osam franaka. Pođe u katoličku crkvu. Bila je otvorena i to bijaše najsigurnije mjesto da se odmori. Dvije noći nije spavao.

Crkva je bila polutamna i prazna. Mirisala je na tamjan i cvijeće. Kern sjedne u jednu klupu i napiše pismo doktoru Beeru. Unutra stavi novac i pismo za Ruth. Onda ga zalijepi i spremi u džep. Osjećao se veoma umoran. Polako klekne na klecalo i položi glavu na molitveni naslon. Htio se samo malo odmoriti ali zaspe.

Kad se probudio, uopće nije znao gdje se nalazi. Žmirkao je u mutnu crvenu svjetlost vječnog svjetla i pomalo se snalazio. Kad je začuo korake odmah se razbudi.

Jedan svećenik u crnoj svećeničkoj halji približavao se polako srednjim prolazom. Kraj Kerna zastane i pogleda ga. Kern iz opreznosti sklopi ruke.

„Nisam vas htio smetati“, reče svećenik.

„Upravo sam htio otići“, odvrati Kern.

„Vidio sam vas iz sakristije. Ovdje ste već dva sata. Jeste li molili za nešto naročito?“

,,Oh, da“, reče Kern malo iznenađeno ali prisebno.

„Vi niste odavde?“ Svećenik pogleda Kernov kovčeg.

„Ne.“ Kern ga pogleda. Svećenik je ulijevao povjerenje. „Ja sam emigrant. Noćas moram preko granice. U kovčegu imam stvari koje prodajem.“

Preostala mu je još jedna boca toaletne vode i sada mu padne na pamet luđačka ideja da je proda svećeniku u crkvi. Bilo je to nevjerojatno, ali on bijaše navikao na nevjerojatne stvari. „Toaletna voda“, reče on. „Vrlo dobra i vrlo jeftina. Upravo je rasprodaj em.“

Htjede otvoriti kovčeg.

Svećenik otkloni. „Ostavite to samo. Ja vam vjerujem. Nećemo oponašati trgovce u hramu. Veselim se što ste tako dugo molili. Dođite sa mnom u sakristiju. Imamo jedan mali fond za siromašne vjernike.“

Kern dobije deset franaka. Malo se postidio, ali to nije dugo trajalo. Time je mogao platiti u Francuskoj jedan dio željezničke karte za sebe i Ruth. Čini se da se smola približava kraju, mislio je.

Vratio se natrag u crkvu i sad je zaista molio. Nije znao kome – bio je protestant, otac mu bijaše Židov, klečao je u katoličkoj crkvi – ali je smatrao da u vrijeme kao što je ovo i na nebu vjerojatno vlada prilična zbrka, i pretpostavljao je da će njegova molitva već naći pravi put.

Navečer se željeznicom odvezao u Ženevu. Najednom mu se učini da bi Ruth mogla biti već prije puštena iz bolnice. Stigao je ujutro, pohranio kovčeg na stanici i otišao na policiju. Objasnio je činovniku da je upravo prebačen iz Francuske. Vjerovali su mu jer je kod sebe imao tek nekoliko dana star nalog za izgon iz Švicarske, zadržali su ga preko dana, a noću ga prebaciše preko granice u pravcu Cologyja.

Javio se odmah na francuskoj carinarnici. „Uđite unutra“, reče neki pospani činovnik. „Ovdje se već nalazi jedan. Poslat ćemo vas natrag oko četiri sata."

Kern uđe u carinsku kućicu. „Vogt!“ reče Kern iznenađeno. „Kako vi dolazite ovamo?“

Vogt slegne ramenima. „Ponovo opsjedam švicarsku granicu.“

„Odonda? Odonda otkad su vas doveli na stanicu u Luzernu?“

„Odonda.“

Vogt je izgledao loše. Bio je mršav i njegova je koža nalikovala na sivi papir. „Imam smolu“, reče on. „Ne uspijeva mi da dođem u zatvor. A noći su tako hladne da ih više ne podnosim.“

Kern sjedne k njemu. „Bio sam u zatvoru“, reče on, ,,i sada sam sretan što sam opet napolju. Takav je život.“

Jedan žandar donese im malo kruha i crnog vina. Pojeli su i odmah zaspali na klupi. Probudili su ih u četiri sata ujutro i odveli na granicu. Bilo je potpuno mračno. Kraj puta su blijedo svijetlila zrela polja.

Vogt je drhtao od hladnoće. Kern skine svoju vestu.

„Evo, obucite to. Meni nije hladno.“

„Zaista nije?“

„Nije.“

„Vi ste mladi“, reče Vogt, „to je ono.“ On obuče vestu. „Samo nekoliko sati, dok ne ogrije sunce.“

Rastali su se nešto prije Ženeve. Vogt je htio pokušati da ode preko Lausanne dublje u Švicarsku. Dok se nalazi u blizini granice poslat će ga jednostavno natrag, i on se ne može nadati zatvoru. „Zadržite vestu“, reče Kern.

„Nemoguće! Ta to je kapital!“

„Imam još jednu. Dar od nekog zatvorskog svećenika u Beču. U garderobi u Ženevi!“

„Je li to istina?“

„Naravno. To je plava vesta s crvenim rubom. Vjerujete li sada?“

Vogt se nasmiješi. Izvuče iz džepa usku knjigu. „Uzmite ovo za uzvrat.“

Bijahu to Holderlinove pjesme. „Ta bez toga će vam biti još mnogo teže“, reče Kern.

„Ne. Znam ih većinu napamet.“

Kern uđe u Ženevu. Spavao je dva sata u crkvi i u dvanaest sati bio je kod glavne pošte. Znao je da Ruth još ne može doći, ali je ipak čekao do dva sata. Onda potraži savjet u Binderovu adresaru. Ponovo je imao sreće. Do večeri je zaradio sedamnaest franaka i ode na policiju.

Bila je subota. Noć bijaše nemirna. Već u jedanaest sati uvedoše dva pijanca. Pobljuvali su sobu i odmah počeli pjevati. Oko pet sati bijaše ih već petoro. U dva sata dovedoše Vogta.

„Kao da je ukleto“, reče melankolično. „Ipak, barem smo dvojica.“

Sat kasnije dođoše po njih. Noć je bila hladna. Zvijezde su blistale daleko na nebu. Polumjesec bijaše jasan kao rastopljena kovina.

Žandar zastane. „Ovdje okrenite desno, onda ...“

„Znam“, prekine ga Kern. „Poznajem put.“

„Onda, sve dobro.“

Pođoše dalje, preko uskog dijela ničije zemlje između granice i granice.

Iznad očekivanja nisu ih iste noći poslali natrag. Dovedoše ih na prefekturu i sastaviše zapisnik. Onda im dadoše jesti. Slijedeće su ih noći ponovo prebacili.

Postalo je vjetrovito i tmurno. Vogt je bio veoma umoran. Gotovo i nije govorio i izgledao je očajan. Kada su malo odmakli od granice, odmorili su se na jednom sjeniku. Vogt je spavao do jutra kao mrtav.

Probudio se kad je sinulo sunce. Nije se pomakao, samo je otvorio oči. Kern bijaše veoma potresen gledajući taj uski, nepomični lik u tankom kaputu, to malo čovjeka sa široko otvorenim, mirnim očima.

Ležali su na blago nagnutoj padini s koje se vidio jutarnji grad i jezero. Iz dimnjaka na kućama dizao se dim u svježi zrak i budio osjećaj topline, sigurnosti, doručka i kreveta. Jezero se ljeskalo u mekom nemiru. Vogt je šuteći promatrao kako sunce udiše laganu, lahoreću maglu koja nestaje, i kako polako izlazi bijeli masiv Mont-Blanca iza krpa oblaka i počinje blistati, kao svijetli zidovi visoko sagrađenog nebeskog Jeruzalema.

Krenuli su oko devet sati. Stigli su u Ženevu i pošli putem uz jezero. Nakon nekog vremena Vogt zastane.

„Pogledajte ono!“ reče on.

„Što?“

Vogt pokaže na jedinu zgradu, nalik na palaču, koja je ležala u velikom parku. Golema je kuća svijetlila na suncu kao dvorac sigurnosti i lagodnog života. Prekrasan park blistao je u zlatu i crvenilu jesenjeg lišća. Na širokom prilazu stajahu dugi redovi automobila, a mnoštvo je radosnih ljudi izlazilo i ulazilo.

„Prekrasno“, reče Kern. „Izgleda kao da ovdje stanuje švicarski car.“

„Zar ne znate što je to?“

Kern strese glavom.

„To je palača Lige naroda“, reče Vogt tužnim i ironičnim glasom.

Kern ga iznenađeno pogleda.

Vogt kimne. „To je mjesto gdje već godinama raspravljaju o našoj sudbini. Da li da nam daju isprave i ponovo nas učine ljudima, ili ne.“

Jedan otvoreni Cadilac izađe iz reda automobila i klizne prema izlazu. U njemu je sjedilo nekoliko otmjenih, mlađih ljudi, među njima i veoma lijepa djevojka u kaputu od kandaske kune. Smijali su se i mahali drugim kolima te se dogovorili za doručak na jezeru.

„Da“, reče Vogt nakon nekog vremena. „Razumijete li sada zbog čega to tako dugo traje?“

„Da“, odvrati Kern.

„Beznadno, zar ne?“

Kern slegne ramenima. „Ne vjerujem da im se odviše žuri.“

Prišao im je vratar i sumnjičavo ih promatrao. „Da li nekoga tražite?“

Kern strese glavom.

„Šta biste onda htjeli?“ upita vratar.

Vogt pogleda Kerna. U njegovim očima zablista umorna iskra poruge. „Ništa“, reče vrataru. „Mi smo samo turisti. Obični putnici na božjoj zemlji.“

„Onda će biti bolje da pođete dalje“, reče vratar, kome glavom projuriše misli o ludim anarhistima. „Da“, reče Vogt. „To je vjerojatno bolje.“

U Rue de Montblanc gledali su izloge dućana. Pred jednom draguljarnom Vogt zastane. „Ovdje ću se oprostiti od vas.“

„Kamo ćete ovaj put?“ upita Kern.

„Ne više daleko. Idem u ovu trgovinu.“

Kern ne razumijevajući pogleda kroz staklo izloga u kome su na sivom baršunu bili izloženi briljanti, rubini i smaragdi.

„Mislim da nećete imati sreće“, reče on. „Dragulj ari su poznati tvrdice. Možda zato što neprestano rade s kamenjem. Nikada ništa ne daju.“

„Ja ne želim ništa. Želim samo nešto ukrasti.“

„Šta?“ Kern sumnjičavo pogleda Vogta. „Mislite to ozbiljno? Ovako kako izgledate nećete daleko doći.“

„To i ne želim. Zbog toga to i činim.“

„Ne razumijem to“, reče Kern.

„Odmah ćete razumjeti. Sve sam dobro promislio. To je jedina mogućnost da preživim zimu. Za to ću dobiti najmanje nekoliko mjeseci. Više nemam izbora. Prilično sam propao. Još nekoliko tjedana granice i ja bih bio gotov. Moram to učiniti.“

„Ali..počne Kern.

„Znam sve što želite reći.“ Vogtovo se lice odjednom sruši, kao da su popucali konci koji su ga držali. „Ne mogu više ...“ mrmljao je. „Zbogom.“ Kern vidje da je uzaludno svako nagovaranje. Stisne slabu Vogtovu ruku. „Nadam se da ćete se brzo oporaviti.“

„Da, nadajmo se. Ovdje je zatvor sasvim dobar.“ Vogt je čekao da Kern odmakne. Kern zastane na uglu ulice i promatraše ulaz praveći se kao da čeka tramvaj. Nakon kratkog vremena vidje kako je neki mladić izjurio iz dućana i ubrzo se vratio s jednim policajcem. Nadajmo se da će sada imati mira, mislio je Kern i pošao dalje.

Odmah iza Beča nađe Steiner auto koji ga povede prema granici. Nije htio riskirati da pokaže svoj pasoš austrijskim carinicima – zato siđe nešto prije granice i pođe pješice ostatak puta. Oko deset sati uveče prijavi se na carinarnici. Objasni da je upravo ovamo prebačen iz Švicarske.

„Dobro“, reče jedan stari carinik s bradom cara Franje Josipa. „To poznajemo. Sutra ujutro poslat ćemo vas natrag. Sjednite nekamo.“

Steiner sjedne napolje ispred carinarnice i zapali cigaretu. Bio je veoma miran. Činovnik koji je upravo bio u službi drijemao je. Samo bi od vremena na vrijeme prošao poneki auto. Otprilike sat kasnije izađe napolje činovnik s carskom bradom.

„Recite“, upita on Steinera, „jeste li Austrijanac?“ Steiner odmah osjeti opasnost. Pasoš je sašio u šešir. „Kako dolazite na to?“ reče mimo. „Kad bih bio Austrijanac ne bih bio emigrant.“

Činovnik se lupi po čelu da mu se srebrna brada zatresla. „Naravno! Naravno! Kako sam to mogao zaboraviti! Pitao sam vas zbog toga što biste možda kao Austrijanac znali igrati tarok.“

„Znam igrati tarok. Naučio sam to u ratu, još kao dijete. Bio sam neko vrijeme u austrijskoj diviziji.“

„Sjajno! Sjajno!“ Car Franjo Josip lupne Steinera po ramenu. „Onda smo gotovo zemljaci. Kako je onda? Hoćemo li jednu? Upravo ćemo biti na broju.“

„Naravno.“

Uđoše unutra. Sat kasnije Steiner dobije sedam šilinga. Nije igrao metodom varalice Freda – igrao je pošteno. Ali igrao je mnogo bolje od carinika, tako da je morao pobijediti ako su mu karte bile imalo dobre.

U jedanaest sati večerali su zajedno. Carinik je objasnio da je to njihov doručak. Služba im traje do osam sati ujutro. Doručak bijaše krepak i dobar. Onda su igrali dalje. Steiner dobije veoma dobre karte. Austrijski carinici igrali su protiv njega hrabrošću očajnika. Borili su se, ali su bili fair. U jedan sat noću nazivali su jedan drugog imenima. U tri sata govorili su jedan drugom „ti“. U četiri sata bijahu posve familijarni: izrazi svinjsko pseto, đavolje pečenje i guzica nisu važili kao uvreda, već kao spontani izljevi iznenađenja, obožavanja i naklonosti.

U pet sati uđe službujući carinik. „Djeco, krajnje je vrijeme da Josefa prebacimo preko granice.“

Nastala je sveopća šutnja. Sve oči bijahu upravljene prema novcu koji je ležao pred Steinerom. Konačno se pokrene car Franjo Josip. „Dobiveno je dobiveno“, reče rezignirano. „Dobro nas je operušao. A sada odlazi kao jesenja lastavica, taj svinjski pop.“

„Imao sam dobre karte“, odvrati Steiner. „Prokleto dobre karte.“

„Upravo je to ono“, reče melankolično car Franjo Josip.

„Ti si imao dobre karte, sutra bismo možda mi imali dobre karte. Ali tebe više neće biti ovdje. U tome je nepravda.“

„To je tačno. Ali gdje još ima pravde, braćo?“

„Kod kartanja je pravda u tome što pobjednik mora dati revanš. Ako onda opet pobijedi, ne može se ništa učiniti. Ali ovako ...“ Car Josip digne ruke i pruži dlanove. „Ima u tome nečeg nezadovoljavajućeg.“

„Ali, djeco“, reče Steiner. „Ako je samo tol Vi me prebacite preko granice, sutra uveče prebacit će me Švicarci natrag – i ja ću vam dati revanš!“

Car Franjo Josip sklopi ispružene ruke, što odjeknu prostorijom. „To je bilo ono!“ zastenje olakšano. „Mi ti to nismo mogli predložiti, razumiješ li? Jer i mi smo vlast. S tobom smijemo kartati, to nije zabranjeno. Ali ne smijemo te navesti da ponovo prijeđeš granicu. Ako se sam vratiš, to je nešto drugo!“

„Doći ću“, reče Steiner. ,,U to se možete pouzdati.“

Steiner se javi švicarskom pograničnom stražaru i izjavi da noću želi ponovo u Austriju. Nisu ga poslali policiji, nego su ga tamo zadržali. Bila je nedjelja. Odmah kraj carinarnice nalazila se mala gostionica. Poslije podne je bilo mnogo posla; ali uveče, poslije osam sati postade mimo.

Nekoliko carinika koji bijahu na dopustu sjedili su u gostionici. Posjetili su svoje drugove i počeli sada s njima igrati jass. Prije nego što je i primijetio Steiner je sudjelovao u igri.

Švicarci su bili izvrsni igrači. Bijahu vanredno mirni i imali su ogromnu sreću. U devet sati oduzeli su Steineru već osam franaka; oko ponoći on smanji na tri. Ali u dva sata noću, kad se restoran zatvarao, gubio je trinaest franaka.

Švicarci ga počastiše s nekoliko velikih čaša trešnjevače. Dobro su mu došle; jer noć bijaše veoma svježa, a on je morao pregaziti Rajnu.

Na drugoj strani opazi kako se na pozadini neba ocrtava jedan taman lik. Bijaše to car Franjo Josip. Iza njegove glave stajao je mjesec kao oreola.

Steiner se obriše. Zubi su mu cvokotali. Popije ostatak trešnjevače što ju je dobio od Svicaraca i obuče se. Onda se uputi prema osamljenoj pojavi.

„Gdje si tako dugo?“ pozdravi ga Franjo Josip. „Čekam te već od jednog sata. Mislili smo da bi mogao zalutati, zbog toga sam ovdje!“

Steiner se smijao. „Švicarci su me zadržali.“

„No, sada brzo dođi. Imamo još samo dva i po sata vremena.“

Bitka odmah počne. U pet sati bila je još neodlučna; Austrijanci su upravo dobili dobre karte. Car Franjo Josip baci svoje karte na stol. „Takav bezobrazluk. Upravo sada!“ On obuče kaput i stegne opasač. „Dođi, Sepp! Ne pomaže ništa. Služba je služba! Moramo te prebaciti!“

Steiner i on upute se prema granici. Franjo Josip dimio je jaku cigaru. „Znaš“, reče nakon nekog vremena, „osjećam da će Švicarci noćas naročito pomno paziti. Čekaju da ponovo prijeđeš, zar ne?“

„Lako moguće“, odvrati Steiner.

„Možda bi bilo pametno da te istom sutra noću prebacimo. Onda će vjerovati da si uspio preći i neće više toliko paziti.“

„To je jasno.“

Frano Josip zastane. „Vidiš li tamo prijeko? Nešto svijetli. To je bila džepna lampa. Evo, sada i ovamo! Jesi li vidio?“

„Sasvim jasno!“ Steiner se smijuljio. Nije vidio ništa. Ali je znao što stari carinik želi.

Franjo Josip zastane. „Vidiš li tamo prijeko? lukavo žmirne Steineru. „Nećeš proći, to je jasno, zar ne misliš? Moramo natrag, Sepp! Žao mi je, ali se cijela granica dobro čuva. Ne možemo učiniti ništa drugo nego čekati do sutra. Izvijestit ću o tome!“

„Dobro.“

Igrali su do osam sati ujutro. Steiner je izgubio sedamnaest šilinga, ali je još uvijek dobivao dvadeset

Stadoše na kraju reda ljudi koji su čekali ispred prozorčića gdje su se prodavale marke. „Kada si stigla?“ upita Kern. Glavna pošta u Ženevi nije mu se još nikada učinila tako svijetla.

„Jutros.“

„Jesu li te prije odveli u Basel? Ili ravno ovamo?“

„Ne. U Murtenu su mi dali dozvolu boravka za tri dana. Onda sam odmah putovala ovamo.“

„Prekrasno! Čak dozvola boravka. Onda se uopće ne moraš bojati! Vidio sam te već samu na granici. Poblijedjela si i oslabila, Ruth!“

„Ali sam opet sasvim zdrava. Jesam li ružnija?“

„Ne, mnogo ljepša. Svaki put kada te ponovo vidim izgledaš ljepša! Jesi li gladna?“

„Da“, reče Ruth. „Gladna za svime; da tebe vidim, da idem ulicama, za zrakom i govorom.“

„Onda pođite odmah jesti. Znam jedan mali restoran. Tamo ima svježih riba iz jezera. Kao u Luzernu.“ Kern je sjajio. „Švicarska ima toliko jezera. Gdje je tvoja prtljaga?“

„Na stanici, naravno! Ta ja sam stari, izučeni vagabund.“

„Da! Ponosim se tobom! Ruth, sada dolazi tvoja prva ilegalna granica. To je otprilike kao matura. Da li se bojiš?“

„Uopće ne.“

„I ne treba da se bojiš. Poznajem granicu kao vlastiti džep. Sve znam. Čak imam i vozne karte. Kupljene prekjuče u Francuskoj. Sve je pripremljeno. Tačno poznajem kolodvor. Ostat ćemo u jednoj maloj krčmi, koja je sigurna, i krenuti na vlak u posljednji čas.“

„Već imaš vozne karte? Odakle ti novac? Ta toliko si mi poslao.“

,,U očajanju sam opljačkao švicarsko svećenstvo. Jurio sam Ženevom i Baselom kao gangster. Pola godine ne smijem se ovdje više pojaviti.“

Ruth se smijala. „Donosim i nešto novaca. Dobio ih je za mene doktor Beer od neke Pomoći izbjeglicama.“

Stajali su tijesno priljubljeni jedno uz drugo i polako se pomicali naprijed u lancu onih koji su čekali. Kern je čvrsto držao Ruthinu spuštenu ruku. Govorili su tiho prigušenim glasom i nastojali da izgledaju što je moguće ravnodušnije i nezainteresirano.

„Čini se da imamo i previše sreće“, reče Kern. „Ti ne samo da se vraćaš s dozvolom boravka – ti još sa sobom donosiš i novac. Zašto mi nikad nisi pisala? Zar nisi mogla?“

„Bojala sam se! Mislila sam da bi te mogli uhvatiti kada bi dolazio po pisma. Beer mi je ispričao onu stvar s Ammersom. On je također mislio da je bolje ne pisati. Pisala sam ti mnogo pisama, Ludwig. Neprestano sam ti pisala – bez olovke i papira. Ti to znaš, zar ne?“ Ona ga pogleda.

Kern stisne njenu ruku. „Znam to. Imaš li već sobu?“

„Nemam. Došla sam ovamo odmah sa stanice.“

„Da, samo...“ Kern je jedan čas oklijevao. „Znaš, ja sam poljednjih dana postao neka vrsta mjesečara. Nisam htio ništa riskirati. Upotrebljavao sam radije državne pensione.“ On primijeti Ruthin pogled. „Ne, ne“, reče on, „ne zatvor. Carinarnice. Tamo se vrlo dobro spava. Prije svega, toplo je. Kad postane hladno, sve su carinarnice izvrsno zagrijane. Ali to nije za tebe. Ti imaš dozvolu boravka – za tebe bismo čak mogli uzeti sobu u grand hotelu Bellevue. Tamo stanuju zastupnici Lige naroda. Ministri i slična nepotrebna čeljad.“

„To nećemo učiniti. Ja ostajem s tobom. Ako misliš da je opasno, pođimo još noćas.“

„Šta?“ upita nestrpljivo poštanski činovnik iza prozorčića.

Primakli su se prozoru a da to nisu ni primijetili.

„Jednu marku za deset centimesa“, brzo se snađe Kern.

Čovjek gume marku pred njega. Kern plati i oni pođu prema izlazu. „Što će ti ta marka?“ upita Ruth.

„Ne znam. Kupio sam je samo tako. Automatski reagiram kad vidim uniformu.“ Kern je promatrao marku. Na njoj bijahu naslikani Vražji slapovi Gottharda. „Mogao bih Ammersu napisati jedno anonimno pogrdno pismo“, reče on.

„Ammers..reče Ruth. „Znaš li da je on na liječenju kod doktora Beera?“

„Šta? Da li je to istina?“ Kern je zurio u nju. „Sada samo još red da je to zbog bolesti jetara i ja ću od sreće stajati na glavi.“

Ruth se smijala. Smijala se tako da se savijala kao vrba na vjetru. „Da – istina je! Ta zbog toga se i nalazi kod Beera. Beer je jedini specijalist u Murtenu. Zamisli, uz to još ima i grižnju savjesti – jer mora ići liječniku Židovu!“

„Veliki bože! To je veliki čas u mom životu! Jednom mi je Steiner rekao da su ljubav i osveta u isto vrijeme najrjeđa stvar na svijetu. Stojim ovdje, na stepenicama glavne pošte u Ženevi, i osjećam to! Možda upravo sada i Binding sjedi u zatvoru ili je slomio nogu!“

„Ili su mu ukrali novac.“

„Još bolje! Ti imaš dobre ideje, Ruth!“

Sišli su dolje stepenicama. „Najbolji je velik promet“, reče Kern. „Onda se čovjeku malokad može nešto desiti.“

„Hoćemo li noćas prijeći preko granice?“ upita Ruth.

„Ne. Ti se najprije moraš odmoriti i naspavati. Dugačak je to put.“

,,A ti? Zar ti ne moraš spavati? Ipak bismo mogli potražiti jedan pension s Binderova popisa. Da li je to zaista tako opasno?“

„„Ne znam više“, reče Kern. „Ne vjerujem. Tako blizu granice ne može se mnogo toga desiti. Često sam već išao amo-tamo. U najgorem slučaju mogu nas odvesti na carinarnicu, to je sve. A kad bi i bilo opasno – mislim da ne bih danas još jednom sam krenuo preko. U podne, u dvanaest sati i petnaest, usred prometa, čovjek se još čvrsto drži svojih odluka – ali noću, kad se smrači, sve je drukčije. Ionako svakog časa sve postaje nestvarnije. Ti si ponovo ovdje – kako bih onda mogao dobrovoljno otići?“

„Ni ja ne bih htjela ovdje sama ostati“, reče Ruth.

XVI

Kernu i Ruth uspije da neopaženi prijeđu granicu i da u Bellegardeu stignu na vlak. Uveče su došli u Pariz i stajali pred željezničkom stanicom a da nisu znali kamo da idu.

„Hrabro, Ruth!“ reče Kern. „Poći ćemo u neki mali hotel. Danas je prekasno da pokušamo nešto drugo. Sutra ćemo vidjeti šta ćemo.“

Ruth kimne. Bila je umorna od noći i puta. „Pođimo u bilo koji hotel.“

U jednoj sporednoj ulici pronašli su crveno osvijetljenu staklenu ploču s natpisom: Hotel Habana. Kern uniđe unutra i upita što stoji jedna soba.

„Za cijelu noć?“ upita portir.

„Da, naravno“, odgovori Kern začuđeno.

„Dvadeset i pet franaka.“

„Za dvije osobe?“ upita Kern.

„Da, naravno“, odvrati portir. Sada se on začudio.

Kern izađe da pozove Ruth. Portir brzo pogleda oboje i gume pred Kerna prijavnicu. Kad je vidio da Kern neodlučno oklijeva, nasmiješi se i reče: „Ne mora biti tačno.“

Kern odahne i upiše se kao Ludwig Oppenheim. „To je dovoljno“, reče portir. „Dvadeset i pet franaka.“

Kern plati i jedan ih dečak odvede gore. Soba je bila malena, čista i na svoj način otmjena. U njoj bijaše velik, udoban krevet, dva umivaonika, jedna stolica, ali nije bilo ormara. „Snaći ćemo se i bez ormara“, reče Kern i pođe k prozoru da pogleda napolje. Onda se okrene. „Sad smo u Parizu, Ruth!“

„Da“, odvrati ona i nasmiješi mu se. „I kako je sve to išlo brzo.“

„Za prijavnice se ovdje ne moramo odviše brinuti. Jesi li čula kako govorim francuski? Razumio sam sve što je portir govorio.“

„Bio si sjajan!“ odgovori Ruth. „Ja ne bih mogla ni usta otvoriti.“

,,A zapravo govoriš francuski mnogo bolje od mene. Ja sam samo bezobrazniji od tebe, to je sve! Dođi, idemo nešto pojesti. Jedan grad nam se tako dugo čini neprijateljskim dok nismo u njemu nešto pojeli i popili.“

Otišli su u obližnji mali, veoma osvijetljeni bistro. Bio je pun ogledala i mirisao je na pilovinu i anis. Za šest franaka dobili su čitav obrok i usto jednu bocu crvenog vina. Bijaše jeftino i dobro. Čitav dan nisu gotovo ništa jeli i vino im je udarilo u glavu, te su postali tako umorni da su se brzo vratili u hotel.

U predsoblju kod portira stajala je jedna djevojka u krznenom kaputu i neki malo pripit čovjek. Raspravljali su s portirom. Djevojka bijaše zgodna i dobro našminkana. Prezrivo je pogledala Ruth. Muškarac je pušio cigaretu i nije se pomakao u stranu kad je Kern zatražio ključ od sobe.

„Izgleda da je ovdje prilično otmjeno“, reče Kern kad su se uspinjali stepenicama. „Jesi li vidjela krzneni kaput?“

„Da, Ludwig.“ Ruth se smješkala. „To je bila imitacija. Obična mačka. Tako nešto ne stoji mnogo više nego jedan dobar kaput od tkanine.“

„To ne bih nikada primijetio. Mislio sam da je kuna.“

Kern upali svjetlo. Ruth ispusti tašku i kaput, stavi mu ruke oko vrata i prisloni svoje lice uz njegovo.

„Umorna sam“, reče ona, „umorna i sretna i malo plašljiva, a najviše umorna. Pomozi mi i odnesi me u krevet.“

„Da.“

Ležali su u tami jedno kraj drugoga. Ruth položi glavu na njegovo rame i zaspi odmah kao dijete, a dubokim uzdahom. Kern je ležao budan još neko vrijeme i slušao njeno disanje. Onda i on zaspi.

Nešto ga probudi. Naglo se uspravi i osluhne. Napolju su galamili. Srce mu prestane kucati; mislio je da je policija. Brzo skoči s kreveta, potrči prema vratima, malo ih otvori i pogleda napolje. Dolje je netko nešto vikao, a bijesan, visok ženski glas odgovarao je kričavim francuskim jezikom. Poslije nekog vremena dođe gore vratar.

„Što se dogodilo?“ upita uzbuđeno Kern kroz odškrinuta vrata.

Portir ga pogleda lijeno i iznenađeno. „Ništa, jedan pijanac koji nije htio platiti.“

„Ništa drugo?“

„Što bi drugo moglo biti? To se često događa. Zar nemate drugog posla?“

Onda otključa susjedna vrata i pusti unutra muškarca s crnim brkovima i bujnu, plavokosu ženu, koji su došli za njim. Kern zatvori vrata i vrati se natrag pipajući kroz tamu. Udari o krevet i kad se prihvati osjeti odjednom pod rukom meke Ruthine grudi. Prag, mislio je i ispuni ga val ljubavi. U istom času zadrhte grudi, Ruth se podupre na laktove i jedan stran, prestrašen i tjeskoban glas prošapta: „Šta – šta je? Za ime božje...“ i umukne, a u tami se čulo samo ubrzano disanje.

, „Ja sam to, Ruth“, reče Kern i legne u krevet. „Ja sam to, prestrašio sam te.“

„Ah tako“, mrmljala je i laktovi popustiše.

Odmah je ponovo zaspala. Njeno vruće lice ležalo je na Kernovim ramenima. Već su te takvom napravili, mislio je ogorčeno. Onda u Pragu samo si tiho pitala tko je ovdje? – ali sada drhtiš i bojiš se.

„Sasvim se skini“, reče jedan mastan muški glas iz susjedne sobe. „Nabrušen sam na tvoju debelu stražnjicu.“

Žena se smijala. „Tu ti imam šta i ponuditi.“ Kern je slušao. Sada je znao gdje se nalazi. U jednom, stunden-hotelu[3]. Oprezno pogleda Ruth. Izgleda da nije ništa čula. „Ruth“, reče gotovo bezglasno. „Ti ljubljeni mali, umorni pony – spavaj dalje i nemoj se probuditi. Ono prijeko nema s nama nikakve veze. Ja te ljubim, a ti ljubiš mene, i mi smo sami...“

„Prokletstvo!“ Jedan pljesak dopre kroz tanak zid. „To je klasa. Sto mu gromova! Kao kamen!“

„Jao! Ti svinjo! I ti si mi neka divlja svinja!“ vrištala je žena.

„Naravno! Zar si mislila da sam od kartona?“

„Mi uopće nismo ovdje“, šaputao je Kern. „Ruth, mi uopće nismo ovdje. Mi ležimo na sunčanoj livadi, i oko nas cvjetaju kamilice i makovi. Glasi se jedna kukavica, a šareni leptiri lete preko tvog lica ..

„Na drugu stranu! Ostavi svjetlo!“ procijedio je mastan glas iz susjedne sobe.

„Šta bi sada htio? Ah...“ Žena je hihotala.

„Mi smo u maloj seljačkoj kući“, šaputao je Kern. „Veće je, a mi smo pojeli kiselo mlijeko i svježi kruh. Sumrak dodiruje naša lica, tiho je, mi čekamo noć, mirni smo i znamo da se volimo ...“

Prijeko počne galama, škripa i vikanje.

„Ja naslanjam glavu na tvoje koljeno i osjećam tvoje ruke u svojoj kosi. Ti se više ne plašiš, ti imaš pasoš i svi policajci pozdravljaju naša lica; tiho je, mi čekamo noć, mirni smo i znamo da se volimo – ja...“ U hodniku se začuju koraci. Na drugoj strani sobe, koja je dosada bila mirna, zazveči ključ. „Hvala“, reče portir, „mnogo hvala.“

„Šta ćeš mi pokloniti, zlato?“ upita jedan glas s dosadom.

„Nemam mnogo“, odvrati muškarac. „Kako bi bilo s pedeset?“

„Ti si lud. Ispod stotine ne otvaram ni jedan gumb.“

„Ali dijete ..glas postade prigušen.

„Mi smo na ljetovanju, na moru“, reče Kern tiho i umorno. „Ti si se kupala i zaspala na vrućem pijesku. More je plavo, na pučini se vidi bijelo jedro. Krika galebova i lahor vjetra..

Nešto se sruši o zid. Ruth se trgne. „Šta je?“ upita bunovno.

„Ništa, ništa! Spavaj, Ruth.“

„Ti si ovdje, da?“

„Ja sam uvijek ovdje i volim te.“

„Da. Voli me..

Ponovo je zaspala, „Ti si kraj mene i ja sam kraj tebe i nas se ne tiče cijelo to blato, to blato kroz koje nas tjeraju“, šaptao je Kern kroz prljavu buku ,stunden-hotela’. „Mi smo sami i mladi i naš je san čist, Ruth, ljubljeni pony iz dalekih, rascvjetanih polja ljubavi..

Kern se vratio iz Ureda za pomoć izbjeglicama. Nije očekivao ništa drugo nego što je čuo. Na dozvolu boravka nije se moglo ni misliti. Na potporu samo u najgorem slučaju. Rad s dozvolom i bez dozvole boravka bio je, naravno, zabranjen.

Kern nije bio naročito utučen. U svim zemljama bijaše isto. Usprkos tome, živjele su hiljade emigranata koji su prema zakonu već odavna morali umrijeti od gladi.

Ostao je neko vrijeme u predsoblju ureda. Prostorija bijaše prepuna. Kern ih je sve pažljivo promatrao. Onda dođe k jednom čovjeku koji je sjedio nešto postrani i izgledao mimo i staloženo. „Oprostite“, reče on. „Htio bih vas pitati. Biste li mi mogli reći gdje se može neprijavljen stanovati? Tek sam od jučer u Parizu.“

„Imate li novaca?“ upita čovjek nimalo iznenađeno.

„Nešto.“

„Možete li plaćati za sobu šest franaka dnevno?“

„Zasada, da."

„Onda otiđite u hotel Verdun, u Rue de Turenne. Recite gazdarici da sam vas ja poslao. Zovem se Klassmann. Doktor Klassmann“, doda čovjek sa sumornom ironijom.

„Da li je Verdun siguran od policije?“

„Ništa nije sigurno. Prijavnice se ispunjavaju bez datuma i šalju policiji. Ako dođe kontrola, stigli ste upravo toga dana, a cedulje su trebali slijedećeg jutra poslati na policiju, razumijete li? Glavno je da vas ne uhvate. Za to postoji prvorazredan podzemni hodnik. To ćete već vidjeti. Verdun nije hotel – to je nešto što je bog u svojoj vidovitosti stvorio za emigrante još prije pedeset godina. Jeste li već pročitali vaše novine?“

„Da.“

„Dajte ih meni. Onda smo kvit.“

„Dobro. Mnogo hvala.“

Kern pođe k Ruth, koja ga je čekala u kavani na obližnjem uglu. Pred njom je ležao plan grada i jedna francuska gramatika. „Evo“, reče ona, „to sam u međuvremenu kupila u jednoj knjižari. Antikvamo. Mislim da su to dva oružja koja su nam potrebna da osvojimo Pariz.“

„Tačno. Odmah ćemo ih upotrijebiti. Pogledajmo gdje se nalazi Rue de Turenne.“

Hotel Verdun bijaše stara, ruševna kuća s koje je otpao velik dio ukrasa. Imao je mala ulazna vrata iza kojih se nalazila loža. U njoj je sjedila gazdarica, mršava, u crno obučena žena.

Kern joj mucajući francuskim jezikom kaza što želi. Gazdarica ih je oboje mjerila blistavim, crnim ptičjim očima. „Sa pensionom ili bez njega?“ upita onda kratko.

„Koliko stoji s pensionom?“

„Dvadeset franaka po osobi. Tri obroka. Doručak u sobi, ostalo u blagovaonici.“

„Mislim da bismo prvi dan mogli uzeti s pensionom“, reče Kern Ruthi njemački. „To uvijek još možemo promijeniti. Glavno je da se najprije negdje smjestimo.“

Ruth kimne.

„Dakle, s pensionom“, reče Kern. „Ima li razlike u cijeni ako uzmemo jednu sobu?“

Gazdarica strese glavom. „Dvokrevetne sobe nisu slobodne. Imate broj sto četrdeset jedan i sto četrdeset dva.“ Onda baci na stol dva ključa. „Plaća se svaki dan. Unaprijed.“

„Dobro.“ Kern ispuni bez datuma formulare prijave. Onda plati i uzme ključeve. Visili su na ogromnim drvenim kuglama na kojima su bile utisnute brojke.

Sobe su se nalazile jedna do druge. Bijahu to uske jednokrevetne sobice s izgledom na dvorište. U poređenju s njima bila je soba u hotelu Habana prava palača.

Kern se okrene. „To su prave emigrantske izbe“, reče on. „Očajno, ali podsjeća na dom. Ne obećavaju više nego što daju. Što ti misliš?“

„Ja mislim da su sjajne“, odvrati Ruth. „Svatko ima sobu i krevet. Sjeti se samo kako je bilo u Pragu! Po troje i četvoro u jednoj sobi.“

„Tačno, to sam potpuno zaboravio. Upravo sam mislio na stan obitelji Neumann u Zürichu.“

Ruth se nasmije. „I na staju u kojoj smo pokisli do kože.“

„Ti pametnije misliš od mene. No ti znaš zašto ja tako mislim?“

„Da“, reče Ruth. „Ali to je krivo i to me vrijeđa. Kupit ćemo malo svilenog papira i napraviti lijepe zasjenke za svjetiljke. Na ovom stolu učit ćemo francuski i gledati napolju iznad krova komad neba. Spavat ćemo na ovim krevetima koji su najbolji na svijetu, i probuditi se, i kad budemo stajali kraj prozora, onda će ovo prljavo dvorište biti puno romantike, jer to je dvorište u Parizu.“

„Dobro!“ reče Kern. „Pođimo sada u blagovaonicu. Tamo ima francuskih jela. Ona su također najbolja na svijetu.“

Blagovaonica hotela Verdun nalazila se u podrumu. Zbog toga su je gosti zvali katakombom. Do nje je vodio dug i zapleten put – preko stepenica, kroz hodnike, čudnovate sobe, već desetljećima pune moljaca, u kojima je zrak mirovao kao voda močvarne bare. Bila je prilično velika, jer je ujedno pripadala hotelu International, koji se nalazi uz hotel Verdun i pripadao gazdaričinoj sestri.

Ta zajednička blagovaonica bila je atrakcija obaju ruševnih hotela. Bila je za emigrante ono što su katakombe u starom Rimu bile za kršćane. Ako je u Intemationalu bila kontrola, onda su svi kroz blagovaonicu nestali preko u Verdun; u obratnom slučaju isto tako. Zajednički podrum bio je spas.

Na vratima zastanu Kern i Ruth jedan čas neodlučni. Bilo je podne, ali blagovaonica bijaše osvijetljena jer nije imala prozora. Električno svjetlo djelovalo je u taj čas čudnovato, izgubljeno i bolesno – kao da je ovdje preostao i bio zaboravljen dio vremena od prošle večeri.

„Pa ovdje je Marili!“ reče Kern.

„Gdje?“

„Prijeko, kraj svjetiljke! Tako nešto! Sada već imamo znanca ovdje!“

Marili ih primijeti. Jedan čas je gotovo ne vjerujući popravljao naočari. Onda ustane, priđe i stisne im ruke. „Djeca u Parizu! Da li je to moguće? Kako ste pronašli stari Verdun?“

„Uputio nas je doktor Klassmann.“

„Klassmann, ah tako! No, ovdje ste na pravome mjestu. Verdun je prima. Imate li pension?“

„Da, ali samo za jedan dan.“

„Dobro. Sutra promijenite. Platite samo sobu, a ostalo kupujte sami. Mnogo je jeftinije. Od vremena na vrijeme jedite i ovdje, da bi gazdarica ostala dobre volje. Pametno je što ste nestali iz Beča. Dolje postaje sada veoma vruće.“

„Kako je ovdje?“

„Ovdje? Dječače moj – Austrija, Češka, Švicarska – to je bio pokretni rat emigranata – ali Pariz je rat na položajima. Prva linija streljačkog rova. Svaki emigrantski val dokotrljao se do ovamo. Vidite li prijeko onog čovjeka guste, crne kose? Talijan. Onog s bradom kraj njega? Rus. Dva mjesta dalje? Španjolac. Još dva mjesta dalje? Poljak i dva Armenca. Pokraj njih četiri Nijemca. Pariz je posljednja nada i posljednja sudbina svih.“ On pogleda na sat. „Dođite, djeco. Brzo će dva sata. Ako želite nešto pojesti, vrijeme je. Francuzi su tačan narod kad se radi o jelu. Poslije dva nema više ništa.“

Sjeli su za Marillov stol. „Kad jedete ovdje, preporučujem vam debelu konobaricu“, reče on. „Zove se Yvonne. Rodom je iz Elzasa. Ne znam kako to ona radi – ali njene su zdjele uvijek punije od ostalih.“ Yvonne je stavila juhu na stol i smijuljila se. „Imate li novaca, djeco?“ upita Marili.

„Otprilike za dva tjedna“, odvrati Kern.

Marili kimne. „To je dobro. Jeste li već razmišljali o tome što ćete raditi?“

„Ne. Stigli smo tek jučer. Od čega žive svi ovi ljudi ovdje?“

„Dobro pitanje, Kern. Počnimo sa mnom. Živim od članaka koje pišem za neke emigrantske listove. Ljudi ih kupuju jer sam nekada bio poslanik u Reichstagu. Svi Rusi imaju Nansenove pasoše i dozvole boravka. Oni su bili prvi val emigranata. Prije dvadeset godina. Oni su konobari, kuhari, mesari, vratari, obućari, šoferi i slično. Talijani su uglavnom također smješteni; oni su bili drugi val. Mi Nijemci djelomice još imamo ispravne pasoše; malo ih ima dozvolu boravka. Neki imaju još nešto novaca, koji vrlo oprezno troše. Ali većina ga nema. Rade ilegalno za hranu i nekoliko franaka. Prodaju što još posjeduju. Onaj odvjetnik prijeko prevodi i prepisuje na mašini. Mladić kraj njega vodi Nijemce koji imaju novaca u noćne klubove i za to dobiva procente. Glumica pored njega živi od hiromantije i astrologije. Neki poučavaju jezike. Neki su postali učitelji gimnastike. Nekolicina ide rano ujutro na tržnice da nosi košare. Velik broj živi samo od potpore ureda za pomoć izbjeglicama. Neki trguju; neki prosjače – neki se koji put pojave, i nikad više. Jeste li već bili u uredu za pomoć izbjeglicama?“

„Bio sam tamo“, reče Kern. „Danas prije podne.“

„Niste ništa dobili?“

„Ne.“

„Ne smeta. Morate ići ponovo tamo. Ruth mora otići u židovski; vi u miješani; ja pripadam arijskom.“ Marili se smijao. „Kako vidite, bijeda ima svoju birokraciju. Jesu li vas unijeli u popis?“

„Ne, još nisu.“

„Učinite to sutra. Klassmann vam može pomoći. On je u tome stručnjak. Za Ruth može čak pokušati zatražiti dozvolu boravka. Tà ona ima pasoš.“

„Ona ima pasoš“, reče Kern. „Ali je istekao i morala je ilegalno preko granice.“

„To ne smeta ništa. Pasoš je pasoš. Zlata vrijedan! Klassmann će vam to objasniti.“

Yvonne stavi na stol krumpire i tanjur na kome su bila tri komada teletine. Kern joj se nasmiješi. Ona mu odvrati širokim smijuljenjem.

„Vidite!“ reče Marili. „To je Yvonne! Redovna je porcija jedan komad mesa. Ona je donijela jedan više.“

„Mnogo hvala, Yvonne“, reče Ruth.

Yvonne pojača svoje smijuljenje i odgega napolje. „Dragi bože!“ reče Kern. „Dozvolu boravka za Ruth! Izgleda da ona ima s time sreću. U Švicarskoj je već dobila jednu. Makar samo za tri dana.“

„Jeste li napustili vašu kemiju, Ruth?“ upita Marili.

„Da. Da i ne. Zasada jesam.“

Marili kimne. „Ispravno.“ On pokaže na jednog mladića koji je sjedio na prozoru i pred sobom imao knjigu. „Onaj dječak tamo prijeko već dvije godine pere tanjure u jednom noćnom klubu. Studirao je njemački. Prije dva tjedna doktorirao je francuski. Kasnije je saznao da se ovdje ne smije namjestiti, ali da postoje šanse u Capetownu. Sada uči engleski, da doktorira engleski i da pođe u Južnu Afriku. I takvih stvari ima ovdje. Da li vam je to utjeha?“

„Da.“

„I vama, Kern?“

„Meni je sve utjeha. Kakva je ovdje policija?“

„Prilično labava. Treba paziti, ali nije tako oštro kao u Švicarskoj.“

„To je utješno!“ reče Kern.

Slijedećeg prijepodneva pođe Kern s Klassmannom u ured za izbjeglice da se upiše. Odatle odoše do prefekture.

„Nema nikakva smisla da se javite“, reče Klassmann. „Dobit ćete izgon. Ali, dobro je da pogledate malo kako stvari stoje. To nije opasno. Policijske su zgrade, uz crkve i muzeje, najneopasnija mjesta za emigrante.“

„To je tačno!“ odvrati Kern. „Na muzeje dosada zapravo nisam ni mislio.“

Prefektura bijaše golem kompleks zgrada koje su se prostirale oko velikog dvorišta. Klassmann je vodio Kerna kroz nekoliko ulaza i vrata u jednu veliku prostoriju, koja je pomalo nalikovala na kolodvorski trijem. Uzduž zidova bijaše red prozorčića iza kojih su sjedili namještenici. U sredini prostorije nalazio se velik broj klupa bez naslona. Nekoliko stotina ljudi sjedilo je naokolo ili stajalo u dugim redovima ispred prozorčića.

„To je dvorana izabranika“, reče Klassmann. „To je gotovo raj. Ovdje vidite ljude koji imaju dozvolu boravka i koji je moraju produžiti.“

Kern osjeti težinu brige i ozbiljnost prostorije. „To je raj?“ upita on.

„Da. Pogledajte!“

Klassmann pokaže ženu koja je napuštala prozorčić pokraj njih. Zurila je s izražajem luđačkog ushićenja na ispravu koju je činovnica potvrđenu vratila. Onda potrči jednoj grupi ljudi koji su čekali. „Četiri tjedna!“ viknula je prigušeno. „Produženo za četiri tjedna.“

Klassmann pogleda Kerna. „Četiri tjedna – danas je to gotovo čitav jedan život, zar ne?“

Kern kimne.

Pred šalterom je tog časa stajao neki starac. „Ali šta da učinim sada?“ upita on očajno.

Činovnik odvrati nešto brzim francuskim jezikom, što Kern nije razumio. Starac ga je slušao. „Da, ali što da učinim sada?“ upita on drugi put.

Činovnik ponovi svoje objašnjenje. „Slijedeći“, reče onda i primi papire koje mu je slijedeći pružio preko glave starog čovjeka.

Starac okrene glavu. „Ta ja još nisam gotov!“ reče on. „Ja ne znam što da učinim. Kamo da idem sada?“ upita činovnika.

Činovnik je nešto odgovorio i bavio se papirima slijedećeg čovjeka. Starac se čvrsto držao za dasku kao brodolomac. „Šta da učinim ako mi ne produžite dokument?“ upita on.

Činovnik se nije za njega brinuo. Čovjek se okrene ljudima koji su stajali iza njega. „Šta samo da učinim sada?“

Gledao je u jedan zid skamenjenih, zabrinutih, proganjanih lica. Nitko nije odgovorio; ali ga nitko nije ni tjerao da se makne. Preko njegove glave pružali su papire u prozorčić šaltera i pomno pazili da ga ne gurnu.

On se ponovo okrene činovniku. „Ta netko mi mora reći što da učinim!“ ponavljao je tiho. Još je samo šaptao, prestrašenih očiju, već stiješnjen ispod ruku koje su se poput valova prebacivale preko njegove glave k prozorčiću. Njegove ruke s nabreklim kvrgavim žilama držale su se još uvijek daske šaltera. Onda umukne i odjednom, kao da je smalaksao, padnu mu ruke i on se makne od prozorčića. Velike nepotrebne ruke njihale su se uz njegovo tijelo kao na konopcima, nepovezano kao da su samo slučajno obješene o ramena, a pognuta glava izgledala je kao da ne vidi više ništa. Ali dok je još tako posve izgubljeno stajao ovdje, vidje Kern slijedeće lice pred prozorčićem kako se od užasa skamenilo. Onda su slijedile brze kretnje i ponovo ono strašno i beznadno zurenje, ta slijepa zagledanost u sebe kao da više nigdje nema nikakva spasa.

„To je raj?“ reče Kern.

„Da“, odvrati Klassmann. „Ovo ovdje ipak je raj. Mnogi budu odbijeni, ali mnogima i produžuju.“

Prošli su kroz nekoliko hodnika i došli u prostoriju koja više nije nalikovala trijemu željezničke stanice, nego čekaonici četvrtog razreda. Bila je ispunjena raznolikim svijetom. Klupa ne bijaše dovoljno. Ljudi su stajali i sjedili na podu. Kern vidje krupnu, tamnu ženu koja je kao kvočka sjedila na podu u kutu. Imala je nepomično pravilno lice. Crna kosa bila je razdijeljena i spletena. Oko nje se igralo nekoliko djece. Najmanje bijaše na njenim razgaljenim prsima. Sjedila je u toj buci bezazlena u svom materinstvu, s čudnovatim ponosom zdrave životinje, i gledala samo svoje potomstvo, koje se igralo oko njenih koljena i leđa kao oko spomenika.

Pokraj nje je stajala grupa Zidova u crnim kaftanima s rijetkim sijedim brkovima i uvojcima. Stajali su i čekali s izražajem tako postojane predanosti kao da su već stotinu godina čekali i znali da moraju čekati i slijedećih stotinu godina. Na klupi kraj zida sjedila je neka trudna žena. Pored nje čovjek, koji je nervozno trljao ruke. I dalje, muškarac bijele kose, koji je nešto tiho govorio jednoj rasplakanoj ženi. Na drugoj strani jedan prištavi mladić koji je pušio cigaretu i potajno, poput kradljivca zurio u neku lijepu, otmjenu ženu koja je sjedila nasuprot njemu i oblačila i svlačila rukavice. Grbavac koji je nešto zapisivao u notes, mnoštvo Rumunja koji su pištali kao parni kotao, jedan čovjek koji je promatrao fotografije, spremao ih, odmah zatim vadio, ponovo promatrao i ponovo spremao. Debela žena koja je čitala talijanske novine. Mlada djevojka koja je sjedila ovdje kao da nije prisutna, sasvim utonula u svoju tugu.

„Sve su to ljudi koji su zatražili dozvolu boravka“, reče Klassmann. „Ili koji je žele zatražiti.“

„Kakvi su papiri za to potrebni?“

„Većina ih ima ispravne ili zastarjele neobnovljene pasoše. Ili su s nekim ispravama i vizom legalno doputovali.“

„Onda ovo ovdje još nije najgori odio?“

„Nije“, reče Klassmann.

Kern vidje da na šalterima osim činovnika rade i djevojke. Bijahu obučene lijepo i uredno; većina je nosila svijetle bluze s kratkim navlakama za rukave od crnog satena. U prvi čas činilo mu se čudno da postoje iza šaltera ljudi kojima je važno da čuvaju od prljavštine rukave svoje bluze dok se pred njima guraju ljudi kojima je čitav život utonuo u prljavštinu.

„Posljednjih je sedmica naročito strašno ovdje u prefekturi“, reče Klassmann. „Uvijek kad se u Njemačkoj događa nešto što susjedne zemlje čini nervoznima moraju emigranti prvi platiti. Oni ispaštaju za jedne i druge.“

Kern vidje kraj prozorčića čovjeka uska, produhovljena lica. Činilo se da su njegove isprave u redu; mlada djevojka iza prozorčića uzme ih nakon nekoliko pitanja, kimne i počne pisati. Ali Kern vidje kako je čovjek samo od stajanja i čekanja počeo da se znoji. Velika je prostorija bila hladna, a čovjek je nosio tanko ljetno odijelo; no znoj mu je navirao na sve pore, lice mu je postalo sjajno i mokro, a svijetle kaplje tekle su preko čela i obraza. Stajao je nepomično, rukama uprtim u dasku šaltera, uljudan ali ne ponizan, spreman da odgovara – i njegova se želja ispunjavala – a ipak ga je oblijevao samrtni znoj, kao da ga peku na nevidljivom roštilju bešćutnosti. Da je vikao, jaukao ili moljakao, ne bi se Kernu učinio tako strašnim. Ali jer je stajao uljudno, čvrsto i sabrano, i jer su samo njegove pore svladale njegovu volju, to je bilo kao da se čovjek sam u sebi utaplja. Bila je to bijeda bića samog, koja kao da je počela probijati sve mostove čovječanstva.

Činovnica vrati čovjeku njegove papire s nekoliko prijaznih riječi. On se zahvali mekim, izvrsnim francuskim jezikom, i brzo ode. Tek na izlazu otvori papir da pogleda što stoji u njemu. Bijaše to samo jedan plavičast pečat s nekoliko datuma, ali čovjeku se najednom učini kao da je svibanj i da slavuji slobode opojno pjevaju u trijeznoj prostoriji.

„Hoćemo li ići?“ upita Kern.

„Jeste li dosta vidjeli?“

„Da.“

Pođoše prema izlazu. Ali ih zadrži gomila siromašnih Žiđova koji ih opkole kao jato raščupanih, gladnih čavki.

„Molim fas – pomognuti..Najstariji stupi naprijed, širokim, posrnulim, poniznim kretnjama: „Mi ne goforiti francuski – pomoći – molim fas – čovjek – čovjek..."

„Čovjek – čovjek..priključe se ostali u koru, lepršajući širokim rukavima. „Čovek – čovjek...“

Činilo se da je to jedina njemačka riječ koju su znali, jer su je neprestano ponavljali i pokazivali pri tom žućkastim, mršavim rukama na sebe, svoja čela, svoje oči, svoja srca, uvijek nanovo, mekim, upornim, gotovo umiljavajućim pjevuckanjem? „čovjek – čovjek...“ i samo bi najstariji dodao: „isto – čovjek...“ Znao je nekoliko riječi više.

„Govorite li herbejski?“ upita Klassmann.

„Ne“, odvrati Kern. „Ni riječi.“

„To su Zidovi koji govore samo herbejski. Sjede ovdje danima i ne mogu se sporazumjeti. Traže nekoga koji će im prevoditi.“

„Herbejski, herbejski!“ kimao je žurno najstariji.

„Čovjek – čovjek ...“ mumljao je lepršajući kor, s uzbuđenim, izražajnim licima.

„Pomoći – pomoći...“ Najstariji pokaže na prozorčiće. „Ne – mogu – goforiti – samo – čovjek – čovjek...“

Klassmann sažalno mahne rukom. „Ne herbejski.“

Čavke okružiše Kerna. „Herbejski? Herbejski? Čovjek...“

Kern strese glavom. Lepršanje prestane. Kretnje zamru. Najstariji upita još jednom, ukočeno i pognute glave: „Ne...?“

Kern ponovo strese glavom. „Ah...“ Stari Židov digne ruke do prsiju, vršci prstiju se dodirnu i ruke sastave mali krov nad srcem. Stajao je tako, nagnut malo naprijed, kao da sluša neki zov iz daljine. Onda se nakloni i polako spusti ruke.

Kern i Klassmann napuste prostoriju. Kad su stigli do prednjeg hodnika začuju s kamenih stepenica kojima se ovdje silazilo glasnu muziku. Bijaše to koračnica s poklicima truba i snažnim zvucima fanfara.

„Šta je to?“ upita Kern.

„Radio. Gore su policijske prostorije. Podnevni koncert.“

Glazba je jurila niz stepenice kao blistavi potok; zaustavila se u hodniku i onda prštala poput vodopada kroz široka izlazna vrata. Slijevala se i prelijevala malu, osamljenu pojavu, koja se, tamna i bezbojna, zgurila na najdonjoj stepenici, kao nepomični grumen crnine, mala uzvisina s umornim unezvjerenim očima. Bio je to starac koji je tako teško otišao od nemilosrdnog prozorčića. Čučao je izgubljeno i slomljeno u kutu, uvučenih ramena, s koljenima svijenim uz tijelo, kao da više nikada neće moći ustati – i glazba je prštala preko njega u šarenim blistavim slapovima, puna snage, nezadrživo i nemilosrdno kao sam život.

„Dođite“, reče napolju Klassmann. „Popit ćemo još jednu kavu.“

Sjeli su za stol od trstike pred malim bistroom. Kad je popio gorku crnu kavu Kernu je bilo lakše.

„Šta je posljednja stanica?“ upita on.

„Posljednja stanica su mnogo onih koji sjede negdje sami i gladuju“, odvrati Klassmann. „Zatvori. Noćni trijemovi podzemne željeznice. Novogradnje. Mostovi Seine.“

Kern je promatrao vrevu ljudi koja je neprestano protjecala ispred stola bistroa. Jedna djevojka s velikom kutijom za šešire nasmiješila se u prolazu. Okrenula se još jedanput i bacila mu preko ramena brzi pogled.

„Koliko vam je godina?“ upita Klassmann.

„Dvadeset i jedna. Uskoro dvadeset i dvije.“

„To sam i mislio.“ Klassmann promiješa kavu. „Moj je sin istih godina.“

„Da li je i on ovdje?“

„Nije“, reče Klasmann, „on je u Njemačkoj.“

Kern digne pogled. „To je teško, mogu to razumjeti.“

„Ne njemu.“

„Utoliko bolje.“

„Za njega bi bilo gore kad bi se nalazio ovdje“, reče Klassmann.

„Tako?“ Kern ga pogleda malo začuđeno.

„Da. Ja bih ga isprebijao da bi ostao bogalj.“

„Šta?"

„On me prijavio. Zbog njega sam morao napolje.“

„Oh, prokleto!“ reče Kern.

„Ja sam katolik, dobar katolik. Dječak je naprotiv bio već nekoliko godina u fašističkoj omladinskoj organizaciji. To se naziva starim borcem. Možete misliti da mi to nije bilo pravo i da smo se svađali. Dečko je postajao sve bezobrazniji. Jednog mi je dana rekao, gotovo kao podoficir regrutu, da držim usta inače će mi se nešto dogoditi. Prijetio se, razumijete li? Ja sam mu opalio šamar. On je bijesno otrčao i prijavio me državnoj policiji. Stavio je u zapisnik svaku riječ kojim sam grdio partiju. Na sreću, imao sam tamo jednog prijatelja, koji me odmah telefonski upozorio. Morao sam smjesta pobjeći. Sat kasnije već je došao po mene odred – na čelu s mojim sinom.“

„Nije to šala“, reče Kern.

Klassmann kimne. „Ali ni za njega neće biti šale kad se jednom vratim.“

„Možda će tada i sam imati sina koji će ga denuncirati. Možda Sovjetima.“

Klassmann zaprepašteno pogleda Kerna. „Zar mislite da će to tako dugo trajati?“

„Ne znam. Ne mogu zamisliti da ću se ikada vratiti.“

Steiner pričvrsti ispod lijevog revera kaputa nacionalsocijalističku partijsku značku. „Sjajno, Beer!“ reče on. „Odakle to samo imate?“

Doktor Beer se smijuljio. „Od nekog pacijenta. Automobilska nesreća odmah ispred Murtena. Namjestio sam mu ruku. U početku je bio oprezan i hvalio sve tamo prijeko; onda smo zajedno popili nekoliko konjaka i on je počeo kleti čitav onaj vašar i ostavio mi za uspomenu svoju partijsku značku. Morao je, na žalost, natrag u Njemačku.“

„Neka je blagoslovljen taj čovjek!“ Steiner uzme sa stola jedne plave korice za spise i otvori ih. Unutra se nalazio spis sa kukastim križem i nekoliko propagandnih letaka. „Mislim da je to dovoljno. Na to će sigurno deset puta zagristi.“

Letke i spis dobio je od Beera, kome ih je među ostalim iz nepoznatog razloga poslala jedna partijska organizacija iz Stuttgarta. Steiner je izabrao neke od njih i nalazio se sada na ratnom pohodu protiv Ammersa. Beer mu je ispričao šta se dogodilo Kernu. „Kada ćete putovati dalje?“ upita Beer.

,,U jedanaest. Prije toga ću vam vratiti vašu značku.“

„Dobro. Čekat ću vas s jednom bocom ,fendanta’.“ Steiner pođe. Pozvonio je na Ammersovim vratima. Sluškinja otvori. „Htio bih govoriti s gospodinom Ammersom“, reče kratko. „Zovem se Huber.“ Sluškinja nestane i ponovo se vrati. „O čemu se radi?“

Aha, mislio je Steiner, to je Kernova zasluga. Znao je da Kerna nisu pitali. „Partijska stvar“, objasni kratko.

Ovaj put dođe Ammers osobno. Radoznalo je zurio u Steinera. Steiner nemamo digne ruku. „Partijski drug Ammers?“

„Da.“

Steiner okrene rever i pokaže značku. „Huber“, reče on. „Dolazim od inozemne organizacije i moram vas pitati za neke stvari.“

Ammers je ukočeno stajao i klanjao se. „Uđite, molim vas – gospodine – gospodine..

„Huber. Jednostavno, Huber. Znate – uši neprijatelja nalaze se svagdje.“

„Znam! Osobita mi je čast, gospodine Huber.“

Steiner je dobro predvidio. Ammers nije ni pomislio na to da sumnja. U kosti mu je sjelo odviše poslušnosti i straha pred Gestapoom. Ali ako bi i posumnjao ne bi u Švicarskoj ništa mogao poduzeti protiv Steinera. Steiner je imao austrijski pasoš na ime Huber. Nitko ne bi mogao ustanoviti koliko je u vezi s njemačkom organizacijom. Ni njemačko poslanstvo, koje već odavno nije bilo obaviješteno o svim tajnim propagandnim mjerama.

Ammers uvede Steinera u salon. „Sjednite, Ammers“, reče Steiner i sam sjedne u Ammersovu stolicu.

Listao je po svom kartonu za spise. „Znate, partijski druže Ammers, da nas, u našem radu u inozemstvu, vodi jedan važan princip: najveća tajnost.“ Ammers kimne.

„To smo i od vas očekivali. Neprimjetan rad. A sad smo čuli da ste ovdje, s nekim mladim emigrantom, izazvali nepotrebnu pažnju!“

Ammers skoči iz svoje stolice. „Taj lopov! Učinio me sasvim bolesnim, bolesnim i smiješnim, taj nitkov...“

„Smiješnim?“ prekine Steiner resko. „Javno smiješnim? Partijski druže Ammers!“

„Ne javno, ne javno!“ Ammers vidje da je pogriješio. Gotovo se zagrcne od uzbuđenja. „Samo preda mnom, mislio sam ...!“

Steiner ga probode pogledom. „Ammers“, reče onda polagano, „jedan stari partijac ne može nikada biti smiješan ni pred samim sobom! Šta je s vama, čovječe? Jesu li demokratske političke smicalice nagrizle vaše uvjerenje? Smiješno – takva riječ za nas uopće ne postoji! Oni drugi su iz osnova smiješni, razumijete li?“

„Da, naravno, naravno!“ Ammers prijeđe rukom preko čela. Već se napola vidio u koncentracionom logoru, gdje bi malo osvježili njegova uvjerenja. „Bio je to samo taj jedan slučaj! Inače sam čelično tvrd. Moja je vjernost nepokolebljiva...“

Steiner ga pusti da govori neko vrijeme. Onda ga prekine. „Dobro, partijski druže. Nadam se da se tako nešto više neće ponoviti. Nemojte se više brinuti za emigrante, jeste li razumjeli? Mi smo sretni što smo ih se riješili.“

Ammers revnosno kimne. Ustane i donese iz bara kristalnu bocu i dvije visoke, srebrne, iznutra pozlaćene čašice za liker. Steiner je s gađenjem promatrao tu priredbu. „Šta je to?“ upita on.

„Konjak. Mislio sam da bi možda jedno malo osvježenje...“

„Tako se nudi konjak kad je vrlo loš“, reče Steiner nešto vedrije. „Ili članu udruženja neporočnih. Donesite mi jednu običnu, ne odviše malenu čašu.“

„Kako izvolite!“ Ammers bijaše ushićen, jer je led, čini se, bio probijen.

Steiner je pio. Konjak je bio prilično dobar. Ali to nije bila Ammersova zasluga. U Švicarskoj nema lošeg konjaka.

Steiner izvadi plave korice iz kožne mape koju je posudio od Beera. „Usput još nešto, partijski druže. Strogo povjerljivo. Vi znate da je naša propaganda u Švicarskoj još veoma siromašna.“

„Da“, potvrdi Ammers revno. „I ja sam oduvijek mislio tako.“

„Dobro“, Steiner prijazno mahne. „To treba popraviti. Osnovat će se tajni fondovi.“ On pogleda u svoj spis. „Imamo već znatne darove. I mali su prilozi dobro došli. Ova je zgodna kuća vaše vlasništvo, zar ne?“

„Da. Ali na njoj su već dvije hipoteke. U stvari, dakle, pripada zapravo banci“, objasni Ammers prilično žurno.

„Hipoteke su ovdje zato da biste plaćali manje poreza. Član partije koji posjeduje kuću nije vjetrogonja koji ne bi u banci imao novaca. Koju svotu da unesem?“

Ammers je gledao prilično neodlučno.

„Upravo sada to ne bi bilo loše za vas“, reče Steiner ohrabrujuće. „Popis imena poslat ćemo, naravno, u Berlin. Mislim da vas možemo unijeti s pedeset franaka.“

Ammersu je odlanulo. Računao je najmanje na stotinu. Poznavao je nezasitnost partije. „Naravno!“ izjavi odmah. „Ili možda šezdeset“, dometne.

„Dobro, dakle šezdeset.“ Steiner je pisao: „Imate li, osim Heinz, još neko drugo ime?“

„Heinz, Karl, Goswin – Goswin s jednim s.“

„Goswin je rijetko ime.“

„Da, ali pravo njemačko! Staronjemačko. Neki kralj Goswin pojavio se već u seobi naroda.“

„Vjerujem."

Ammers stavi na stol jednu novčanicu od pedeset i jednu od deset franaka. Steiner spremi novac. „Potvrda je isključena“, reče Steiner. „Vi razumijete zašto?“

„Naravno! Tajna! Ovdje u Švicarskoj!“ Ammers je lukavo žmirkao.

„I više nikada nepotrebne buke, partijski druže! Tišina je parola uspjeha! Uvijek mislite na to!“

„Razumijem! Poznato mi je! Ono je bio samo nesretan slučaj.“

Steiner se zabitim ulicama vraćao doktoru Beeru. Smijuljio se. Rak na jetri. Taj Kern! Kako će samo gledati kad primi šezdeset franaka od te kaznene ekspedicije.

XVII

Netko je pokucao. Ruth osluhne prema vratima. Bila je sama. Kern je još od jutra bio u potrazi za poslom. Časak je oklijevala. Onda tiho ustane, pođe u Kernovu sobu i zatvori za sobom vrata. Sobe su ležale na uglu hodnika. To bijaše prednost prilikom racije. Mogli su iz svake sobe izići na hodnik a da ih ne vidi onaj koji stoji pred drugim vratima.

Ruth tiho zatvori vanjska vrata Kernove sobe. Onda pođe hodnikom do ugla. Pred jednim vratima stajao je neki čovjek četrdesetih godina. Poznavala ga je po viđenju. Stanovao je u hotelu i zvao se Brose. Njegova je žena već sedam mjeseci ležala bolesna u krevetu. Oboje su živjeli od malih potpora ureda za izbjeglice i nešto novca koji su još imali. To nije bila tajna. U hotelu Verdun znalo se o svakome gotovo sve.

„Želite li k meni?“ upita Ruth.

„Da. Htio sam vas nešto zamoliti. Vi ste gospođica Holland, zar ne?"

„Da.“

„Zovem se Brose i stanujem kat ispod vas“, reče čovjek smeteno. „Dolje imam bolesnu ženu, a moram ići da tražim posla. Htio sam vas pitati da li biste imali malo vremena ..

Brose je imao usko, izmučeno lice. Ruth je znala da gotovo svi u hotelu bježe od njega kada se pojavi. Neprestano je tražio društvo za svoju ženu.

„Ona je mnogo sama – a vi znate kako je to – lako čovjek izgubi nadu. Ima dana – kad je naročito žalosna. Ali ako je netko kraj nje, odmah joj je bolje. Mislio sam da biste je i vi rado jednom razonodili. Moja je žena pametna...“

Ruth je upravo učila da plete pulover od lagane kašmirske vune; rekli su joj da neka ruska trgovina na Champs Elysees kupuje te stvari i prodaje ih onda uz trostruku cijenu. Htjela je raditi dalje, i vjerojatno ne bi išla – ali to bespomoćno hvaljenje: „moja je žena pametna“, odluči. To je postidi na čudnovat način. „Pričekajte jedan čas“, reče ona. „Idem po neke stvari; onda ću poći s vama.“ Ona uzme vunu i uzorak i pođe s Broseom dolje. Žena je ležala na prvom katu u maloj sobici, okrenutoj prema ulici. Broseovo lice se promijeni kad je ušao zajedno s Ruth. Naprezao se da izgleda veseo. „Lude, ovo je gospođica Holland“, reče žustro. „Ona bi rado ostala malo s tobom.“

Dva tamna oka na voštanoblijedom licu sumnjičavo pogledaše Ruth. „Ja onda sada idem“, reče Brose brao. „Uveče ću se vratiti. Danas ću sigurno naći nešto. Do viđenja.“

On se nasmiješi, mahne i zatvori za sobom vrata.

„On vas je zvao, zar ne?“ upita blijeda žena nakon nekog vremena.

U prvi čas Ruth htjede odgovoriti nešto drugo, ali onda kimne.

„To sam i mislila. Hvala vam što ste došli. Ali ja mogu ostati i sama. Ne dajte se smetati u vašem poslu. Ja mogu malo prospavati.“

„Nisam ničim zauzeta“, reče Ruth. „Upravo učim plesti. To mogu i ovdje. Sa sobom sam donijela pletivo.“

„Ima ugodnijih stvari nego sjediti kraj bolesnika“, reče žena umorno.

„Sigurno. Ali ipak je bolje nego sjediti sam.“

„To svi uvijek kažu da bi utješili čovjeka“, mrmljala je žena. „Znam, bolesnike uvijek žele tješiti. Recite samo slobodno da vam je neugodno sjediti kraj nepoznate, loše raspoložene bolesne žene i da to činite samo zbog toga što vas je na to nagovorio moj muž.“

„To je tačno“, odvrati Ruth. „Ja uopće i nemam namjere da vas tješim. Ali sam sretna što mogu jednom s nekim razgovarati.“

„Ta vi ipak možete izlaziti!“ reče bolesna žena.

„To ne volim.“

Ruth pogleda jer nije dobila odgovor. Vidje lice koje se više nije moglo svladati. Žena se malo pridigla i zurila u nju, i odjednom, kao potoci, potekoše suze iz njenih očiju. Lice je jedan tren bilo kao preplavljeno. „Bože moj“, jecala je, „vi to tako jednostavno kažete – a ja – kad bih samo jednom mogla poći na ulicu.“

Pala je natrag na jastuke. Ruth ustane. Vidjela je kako se trzaju sivobijela ramena, vidjela je siromašan krevet u prašnom poslijepodnevnom svjetlu, vidjela je iza toga sunčanu, hladnu ulicu, kuće s malim željeznim balkonima, i nad krovovima jednu golemu svijetleću bocu – reklamu za aperitiv Dubonnet, koja je besmisleno svijetlila već poslije podne – i načas joj se učini da je sve to veoma daleko, na nekoj drugoj planeti.

Žena je prestala plakati. Polako se uspravila. „Još ste ovdje?“ upita ona.

„Da.“

„Ja sam histerična i nervozna. Imam ponekad takve dane. Molim vas, nemojte se ljutiti.“

„Ne. Bila sam nepromišljena, to je sve.“

Ruth ponovo sjedne kraj kreveta. Stavi pred sebe uzorak pulovera, koji je donijela sa sobom, i nastavi s kopiranjem. Nije gledala u bolesnicu. Nije htjela da vidi još jednom to lice. Njeno joj se vlastito zdravlje činilo hvalisavošću.

„Ne držite igle ispravno“, reče bolesna žena nakon nekog vremena. „Tako vam to ide mnogo polaganije. Morate raditi drukčije."

Ona uzme igle i pokaže joj. Onda uzme već započeto pletivo i promatraše ga. „Ovdje nedostaje jedna očica“, objasni ona. „Moramo to ispraviti. Vidite, ovako.“

Ruth pogleda. Bolesna se žena smješkala. Lice joj bijaše sada pažljivo, sabrano i posve zauzeto radom. Na njemu ne bijaše više nikakva traga tek prošlog uzbuđenja. Njene blijede ruke radile su pažljivo i brzo. „Tako“, reče revno, „sada vi pokušajte.“

Uveče se vratio Brose. Soba bijaše tamna. Samo se u okviru prozora vidjelo večernje nebo, zeleno poput jabuke, i crvena, rasvijetljena golema boca Dubonnet. „Lucie?“ upita on u tamu.

Žena u krevetu nije se pomakla, i Brose sada vidje njeno lice. Bilo je malo ružičasto od odsjaja svijetleće reklame – kao da se dogodilo čudo i ona je odjednom ozdravila.

„Jesi li spavala?“

„Ne. Samo tako ležim.“

„Da li je gospođica Holland već odavno otišla?“

„Ne. Tek prije nekoliko minuta.“

„Lucie“, on oprezno sjedne na rub kreveta. „Dragi moj.“ Ona pogladi njegovu ruku. „Jesi li uspio nešto naći?“

„Još ne, ali nadam se.“

Žena je neko vrijeme ležala i šutjela. „Ja sam ti toliko na teretu, Otto“, reče onda.

„Kako možeš tako što reći, Lucie! Što bih ja bez tebe?“

„Bio bi slobodan. Mogao bi raditi što želiš. Mogao bi se vratiti u Njemačku i raditi.“

„Tako?“

„Da“, reče ona, „rastavi se od mene! Tamo bi ti mnogo koristilo ako to učiniš.“

„Arijevac koji se sjetio svoje krvi i rastavio se od svoje žene, Židovke, zar ne?“ upita Brose.

„Tako nekako to oni nazivaju. Ta nemaju inače ništa protiv tebe, Otto.“

„Ne, ali ja imam nešto protiv njih.“

Brose nasloni glavu na naslon kreveta. Mislio je na to kako je njegov pretpostavljeni došao k njemu u crtaonicu i kako mu je dugo pričao o vremenima, o njegovoj sposobnosti i da je šteta što mu moraju otkazati jer mu je žena Židovka. Uzeo je onda svoj šešir i otišao. Osam dana kasnije raskrvario je nos svome kućnom vrataru, koji ujedno bijaše čuvar kvarta i partijski špijun, jer je njegovu ženu nazvao židovskom svinjom. Umalo što se to nije loše svršilo. Srećom je njegov odvjetnik mogao vrataru dokazati protudržavne razgovore uz pivo; na to je vratara nestalo iz kuće. Ali žena se više nije usudila izlaziti na ulicu; nije htjela da je guraju uniformirani gimnazijalci. Brose više nije našao namještenje; onda su otputovali u Pariz. Putem se žena razboljela.

Jabučno zeleno nebo pred prozorom izgubilo je svoju boju. Postalo je prašno i tamnije. „Jesi li imala bolova, Lucie?“ upita Brose.

„Ne mnogo. Samo sam strahovito umorna. Nekako iznutra.“

Brose je pogladi po kosi. Sjajila je bakreno pod svjetlom reklame za aperitiv Dubonnet. „Ubrzo ćeš opet moći ustati.“

Žena je polako micala glavu pod njegovom rukom. „Što to samo može biti, Otto? Nikada nisam imala tako nešto. A traje već mjesecima.“

„Ništa naročito. Ništa strašno. Žene to često imaju.“

„Mislim da nikad više neću ozdraviti“, reče žena odjednom beznadno.

„Sigurno ćeš ozdraviti. Čak veoma brzo. Samo moraš biti hrabra.“

Napolju je noć puzala preko krovova. Brose je sjedio mimo, glave još uvijek naslonjene na naslon kreveta. Njegovo danju zabrinuto i uplašeno lice postade mimo i spokojno u posljednjem nejasnom svjetlu.

„Kad ti samo ne bih bila toliki teret, Otto!“

„Ljubim te, Lucie“, reče Brose tiho a da se nije pomakao.

„Bolesna se žena ne može ljubiti.“

„Bolesnu ženu čovjek voli dvostruko. Ona je ujedno i žena i dijete.“

„Pa to je ono!“ Glas žene postade sasvim tih. „Ja nisam ni to! Ni tvoja žena. Čak ni to nemaš od mene. Samo sam teret i ništa više!“

„Imam tvoju kosu“, reče Brose, „tvoju ljubljenu kosu!“ On se nagne i poljubi njenu kosu. „Imam tvoje oči.“ On poljubi njene oči. „Tvoje ruke.“ On poljubi njene ruke. „I tebe imam. Tvoju ljubav.“ Njegovo je lice bilo tik nad njenim. „Zar me ne voliš više?“ upita on.

„Otto...“ promrmlja slabo i gume ruku između svojih grudi i njega.

„Zar me ne voliš više?“ upita on tiho. „Reci! Mogu razumjeti da ne voliš više nesposobnog čovjeka koji ništa ne umije zaraditi. Reci slobodno, ti ljubljena, jedina“, reče prijeteći u oronulo lice.

Njene suze odjednom lagano potekoše, i njen glas postade mlad i mekan. „Zar me zaista još voliš, Otto?“ upita ona smiješkom koji mu je derao srce.

„Moram li ti to svako veče ponavljati? Ljubim te toliko da sam ljubomoran na krevet na kome ležiš. Trebalo bi da ležiš u meni, u mome srcu, u mojoj krvi.“

On se nasmiješi da bi ona vidjela, i ponovo se nagne nad nju. Ljubio ju je i ona bijaše sve što je imao – ali unatoč tome često je osjećao neobjašnjivu nelagodu pred poljupcem. Zbog toga ju je mrzio – znao je od čega boluje i njegovo zdravo tijelo bijaše naprosto jače od njega. Ali sada, u tom milostivom, toplom odsjaju reklame za aperitiv, činilo se kao da je ovo veče jedno od prije nekoliko godina – s one strane mračne sile bolesti – jedan topao i utješan odsjaj, kao eto ovo crveno svjetlo s krovova preko puta.

„Lucie“, mrmljao je on.

Ona pritisne svoje mokre usne na njegova usta. Tiho je tako ležala i načas zaboravila svoje mučno tijelo u kome se sablasno i bezglasno šire ćelije raka, a jajnici i maternica raspadaju se polako pod maglovitom šakom smrti, kao umorni ugljen u sivi, bezlični pepeo.

Kern i Ruth šetali su lagano po Champs Elysees. Bilo je veče, izlozi su svijetlili, kavane bile pune ljudi, plamtjele svijetleće reklame, a taman, kao vrata u nebo, stajao je Are de Triomphe pred jasnim i noću još uvijek srebrnim zrakom Pariza.

„Pogledaj malo tamo, desno!“ reče Kern. ,,Waser i Rosenfeld.“

Pred ogromnim izlozima General Motors Co stajahu dva mladića. Bijahu siromašno obučeni. Odijela su im bila iznošena i obojica bijahu bez kaputa. Raspravljali su tako uzbuđeno da neko vrijeme nisu primijetili kraj sebe Kerna i Ruth. Obojica bijahu stanari hotela Verdun. Waser je bio tehničar i komunist; Rosenfeld sin neke bankarske obitelji iz Frankfurta koja je stanovala na drugom katu. Obojica bijahu fanatici automobilizma. Obojica su živjeli gotovo bez ikakvih sredstava.

„Rosenfeld!“ reče Waser preklinjući, „budite barem načas razumni! Cadillac – što se mene tiče dobar je za stare ljude. Ali šta će vama šesnaest cilindara? Taj loče benzin kao krava vodu, a ipak nije brži.“

Rosenfeld strese glavom. Zadivljeno je zurio u danje svjetlo izloga, gdje se na pokretnom podu polako okretao ogromni crni Cadillac. „Neka loče benzin!“ izjavi žarko. „I bačve, što se tiče mene. Pa to nije važno! Gledajte samo kako su ta kola izvanredno ugodna. Sigurna i pouzdana kao tenkovska kupola!“

„Rosenfeld, to su argumenti za osiguravajuće društvo, a ne za automobil!“ Waser pokaže na susjedni izlog, koji je pripadao zastupstvu Lancie. „Pogledajte ovo! Ovdje imate rasu i klasu! Samo četiri cilindra, nervozna i niska mrcina, ali pantera kad krene! Njime se možete voziti gore uz kućni zid, ako želite!“

„Ne želim se voziti po kućnom zidu! Želim se dovesti pred Ritz na coctail!“ odvrati Rosenfeld hladno.

Waser se nije obazirao na taj prigovor. „Pogledajte liniju!“ maštao je. „Kako se meko priljubio uz tlo! Strijela, munja – onaj od osam cilindara mi je odviše masivan. San brzine.“

Rosenfeld prasne u podrugljiv smijeh. „Kako ćete uopće unići u taj dječji lijes? Waser, to je auto za liliputance. Zamislite: S vama je jedna lijepa žena u dugoj večernjoj haljini, možda čak i od zlatnog brokata ili pailletta[4], u skupocjenom krznu, vi izlazite iz Maksima, prosinac je, na ulici snijeg i bluzgavica, vi imate taj vozni radio-aparat – želite li biti još smješniji?“

Waser pocrvenje. „To su kapitalističke ideje! Rosenfeld, ja vas zaklinjem! Vi sanjate o lokomotivi a ne o automobilu. Kako vam se samo može sviđati takav mamut? To je za komercijalne savjetnike, a vi ste mlad čovjek! Ako već želite imati nešto teško, onda u ime božje uzmite Delahaye, to je rasa, i još uvijek dobro vozi svojih 160 kilometara!“

,,Delahaye?“ Rosenfeld prezrivo puhne kroz nos. „Svaki čas ulje u svjećicama, mislite, zar ne?“

„Isključeno, ako ga ispravno vozite! Jaguar, projektil, čovjek se opije već samim zvukom motora! Ili ako želite imati već nešto sasvim izvanredno, onda uzmite novi Supertalbot! Stotinu osamdeset kao od šale! Onda zaista imate nešto!“

Rosenfeld je cikao od ogorčenja. „Talbot! Da, onda imam nešto! Ne bih primio ni da mi poklonite te taljige koje su tako prekoprimirane da kuhaju u gradskom prometu! Ne, Waser, ja ostajem kod Cadillaca.“

On se ponovo okrene izlozima General Motorsa. „Pogledajte samo tu kvalitetu! Pet godina ne morate otvoriti pokrov! Komfor, dragi Waser, taj imaju samo Amerikanci! Motor je gibak i bezglasan, gotovo ga uopće ne čujete!“

„Ali, čovječe!“ provali iz Wasera. „Ja upravo i želim čuti motor! Pa to je glazba kad krene takva snažna mrcina!“

„Onda pribavite traktor, taj je još glasniji!“ Waser je buljio u Rosenfelda. „Slušajte“, reče onda tiho, jedva se svladavajući, „predlažem vam kompromis: uzmite Mercedes kompresor! Težak i usto rasan! Jeste li sporazumni?“

Rosenfeld premoćno odmahne. „Sa mnom to ne ide! Nemojte se truditi! Cadillac ili ništa!“ On se ponovo zadubi u crnu otmjenost golemih kola na pokretnom podu.

Waser se očajnički ogleda. Pri tom opazi Kerna i Ruth. „Slušajte, Kern“, reče on. „Kad biste morali birati između Cadillaca ili novog Talbota, šta biste izabrali? Talbot, zar ne?“

Rosenfeld se okrene. „Naravno Cadillac, u to nema sumnje!“

Kern se smijuljio. „Ja bih se zadovoljio i s malim Citroenom.“

„Citroenom?“ Oba ga auto-entuzijasta pogledaše kao šugavu ovcu.

„Ili biciklom“, doda Kern.

Stručnjaci izmijeniše poglede. „Ah tako!“ primijeti onda Rosenfeld veoma hladno. „Vi nemate razumijevanja za automobile, zar ne?“

„Vjerojatno ni za auto-sport, zar ne?“ malo s gađenjem pridometne Waser. „No da, ima ljudi koji se zanimaju poštanskim markama.“

„To i radim!“ izjavi razveseljeno Kern. „Osobito s onima bez pečata.“

„No, onda oprostite!“ Rosenfeld digne ovratnik. „Dođite, Waser, pogledat ćemo još prijeko nove modele Alfa Romea i Hispane.“

Obojica složno odu u svojim iznošenim odijelima, izmireni ignorantom Kernom, da bi se svađali o još nekim kolima za utrke! Imali su vremena jer nisu imali novaca za večeru.

Kern je obradovano gledao za njima. „Čovjek je čudo, Ruth, zar ne?“

Ona se smijala.

Kern nije našao posla. Svagdje se nudio, ali nije se ni uz plaću od dvadeset franaka nigdje mogao smjestiti. Poslije dva tjedna potrošili su novac koji su imali. Ruth je dobivala od židovskog, a Kern od miješanog židovsko-kršćanskog komiteta malenu pomoć; ukupno su imali oko pedeset franaka na tjedan. Kern je govorio s gazdaricom i uspjelo mu je da za taj iznos zadrži obadvije sobe i ujutro dobije malo kave s kruhom.

Prodao je svoj kaput, kovčeg i ostatak Potzlochovih stvari. Onda su počeli prodavati Ruthine stvari. Prsten njene majke, haljine i usku zlatnu narukvicu. Nisu se zbog toga mnogo žalostili. Živjeli su u Parizu i to im bijaše dovoljno. Vjerovali su u sutrašnji dan i osjećali se sigurnima. U tome gradu koji je primio sve emigrante stoljeća vladao je duh snošljivosti, u njemu se moglo umrijeti od gladi, ali progonili su ih samo toliko koliko bijaše najnužnije – i to im se već činilo mnogo.

Jedne nedjelje poslije podne, kad je ulaz bio besplatan, povede ih Marili u Louvre.

„Trebat će vam zimi nešto čime ćete utrošiti vrijeme“, reče on. „Problem emigranata je glad, sigurnost i vrijeme s kojim ne mogu ništa početi jer ne smiju raditi. Glad i briga da se ostane negdje, to su dva smrtna neprijatelja protiv kojih se emigrant mora boriti – ali vrijeme, mnogo praznog, neiskorištenog vremena, to je neprijatelj koji se šulja, koji proždire njegovu energiju, to čekanje koje ga umara, taj sjenovit strah koji ga onesposobljava. Ono prvo dvoje napada ga s lica i on se mora braniti ili propasti – ali vrijeme dolazi s leđa i rastvara mu krv. Vi ste mladi. Ne čučite po kavanama, ne jadikujte, ne budite umorni. Kad naiđe zlo, pođite u veliku čekaonicu Pariza: u Louvre. Zimi ga dobro zagrijavaju. Bolje je tugovati ispod Delacroixa, Rembrandta ili Van Gogha nego kraj rakije, ili biti okružen bespomoćnim jadanjem i bijesom. To vam govorim ja, Marili, koji takođe radije sjedi kraj rakije. Inače vam ne bih držao taj poučni govor.“

Prolazili su umjetnički suton Louvrea – pored stoljeća, kraj kamenih egipatskih kraljeva, grčkih bogova, rimskih cezara – kraj babilonskih oltara, perzijskih čilima i flamanskih gobelina – pored slika najvećih majstora Rembrandta, Goye, Greca, Leonarda, Dürera – beskrajnim dvoranama i hodnicima, dok nisu stigli do prostorija u kojima su visile slike impresionista.

Sjeli su na jednu od sofa koje stajahu u sredini. Sa zidova su blistali pejzaži Cezannea, van Gogha i Moneta, Degasove plesačice, pastelne Renoirove ženske glave i Manetovi prizori u boji. Bilo je tiho i nikoga osim njih ne bijaše ovdje, te se Kernu i Ruth pomalo pričini kao da sjede u začaranom tornju, a slike su prozori prema dalekim svjetovima – vrtovima ozbiljne životne radosti, udaljenim osjećajima, velikim snovima i neuništivom pejzažu duše, s one strane samovolje, straha i nepravde.

„Emigranti!“ reče Marili. „Svi ovi ovdje bijahu također emigranti! Gonjeni, ismjehivani, izbacivani, često bez doma, izgladnjeli, nazivani ološem i ignorirani od svojih suvremenika, bijedno su živjeli, bijedno umrli – ali pogledajte što su stvorili! Kulturu svijeta. To sam vam htio pokazati.“

Skinuo je naočari i nespretno ih čistio.

„Šta vas se na ovim slikama najjače doima?“ upita on Ruth.

„Mir“, reče ona brzo.

„Mir. Mislio sam da ćete reći: ljepota. Ali, istina je – mir je danas ljepota. Osobito za nas. A vama, Kern?“

„Ne znam“, reče Kern, „htio bih imati jednu od njih i prodati je da bismo mogli živjeti.“

„Vi ste idealist“, odvrati Marili.

Kern ga sumnjičavo pogleda.

„Mislim to ozbiljno“, reče Marili.

„Znam da je glupo. Ali zima je i ja bih Ruthi kupio kaput.“

Kern se sam sebi učini prilično budalastim, ali mu zaista nije ništa drugo palo na um i on je čitavo vrijeme na to mislio. Na svoje iznenađenje on najednom osjeti u svojoj ruci Ruthinu ruku. Gledala ga je sretno i čvrsto se naslonila na njega.

Marili ponovo stavi naočari. Onda pogleda oko sebe: „Čovjek je velik u svojim ekstremima“, reče on. ,,U umjetnosti, u ljubavi, u gluposti, u mržnji, u egoizmu, čak i u žrtvi – ali ono što svijetu najviše nedostaje, to je stanovita srednja dobrota.“

Kern i Ruth su povečerali. Večera se sastojala od kakaoa i kruha, što tjednima bijaše njihov jedini obrok, osim šalice kave i dva brioša ujutro, što su Kernu uračunali u cijenu sobe.

„Kruh ima danas okus beefsteaka“, reče Kern. „Dobrog, sočnog beefsteaka s pečenim lukom.“

„Meni se činilo da je imao okus piletine“, odvrati Ruth. „Mlade pečene piletine sa svježom, zelenom salatom.“

„Možda. Možda s tvoje strane. Daj mi s nje jednu krišku. Dobro će mi doći još malo pečenog pileta.“

Ruth odreže debelu krišku dugog francuskog bijelog kruha. „Evo“, reče ona. „To je batak. Ili bi možda radije prsa?“

Kern se nasmije. „Ruth, kad ne bih imao tebe, sada bih se svadio s bogom!“

,,A ja bih bez tebe ležala u krevetu i plakala.“

Netko pokuca. „Brose“, reče Kern prilično hladno. „Naravno, upravo u času najnježnijih ljubavnih priznanja!“

„Unutra!“ vikne Ruth.

Vrata se otvore. „Ne“, reče Kern. „To je ipak nemoguće! Sanjam!“ On ustane tako oprezno kao da ne želi rastjerati utvaru. „Steiner“, promuca. Utvara se nasmiješi. „Steiner!“ vikne Kern. „Gospode bože, to je Steiner!“

„Dobro pamćenje temelj je prijateljstva – a propast ljubavi“, odvrati Steiner. „Oprostite, Ruth, što ulazim s jednom sentencom – ali upravo sam sreo dolje starog prijatelja Marilla. Onda je tako nešto neizbježivo.“

„Odakle dolaziš? upita Kern. „Ravno iz Beča?“

„Iz Beča. Obilaznim putem preko Murtena?“

„Šta?" Kern jedan korak ustukne. „Preko Murtena?“

Ruth se smijala. „Murten je mjesto naše sramote, Steiner. Ja sam se tamo razboljela – a ovog starog graničara uhvatila je policija. Murten – neslavno ime za nas.“

Steiner se zadovoljno smješkao. „Zbog toga sam i bio tamo! Osvetio sam vas, djeco.“ On izvuče lisnicu i izvadi šezdeset švicarskih franaka. „Evo. To je četrnaest dolara ili oko trista i pedeset francuskih franaka. Dar od Ammersa.“

Kern ga začuđeno pogleda. „Ammers?“ reče on. „Trista i pedeset franaka?“

„Objasnit ću ti to kasnije, dječače. Spremi u džep. A sada da vas malo pogledam!“ Promatrao je oboje. „Upalih obraza, neishranjesni, večera kakao na vodi – i nikome niste ništa rekli, zar ne?“

„Još ne“, odvrati Kern. „Uvijek kad smo se spremali na to pozvao nas je Marili na ručak. Kao da ima šesto čulo.“

„Ima on još jedno više. Za slike. Zar vas nije poslije jela vukao u muzej? To je obvezatna pokora za to.“

„Da. K Cezanneu, van Goghu, Manetu, Renoiru, Degasu“, reče Ruth.

„Aho! K impresionistima. Onda ste, znači, ručali s njim. Za večeru vodi čovjeka k Rembrandtu, Goyi i Grecu. Ali, sada naprijed, djeco, obucite se. Restorani grada Pariza osvijetljeni su i čekaju nas!“

„Mi smo upravo...“

„To vidim!“ prekine razljućeno Steiner. „Obucite se odmah! Plivam u novcu.“

„Mi smo obučeni.“

„Ah tako! Kaput prodan vjerskom istomišljeniku, koji vam je sigurno podvalio ...“

„Ne ...“ reče Ruth.

„Dijete, ima i nepoštenih Zidova! Iako mi je vaše pleme kao narod mučenika u ovaj čas sveto. Dakle, dođite! Da raspredamo rasni problem pečenih pilića.“

„Dakle, sada pričajte kako vam je“, reče Steiner poslije večere.

„Sve je kao začarano“, reče Kern. „Pariz nije samo grad toaletnih vodica, sapuna i parfema, nego i grad vrpca, dugmadi i, čini mi se, čak svetačkih slika. Trgovati je ovdje posve nemoguće. Pokušao sam mnoge stvari – prao suđe, nosio košare s voćem, pisao adrese, trgovao igračkama – ali od svega toga nije bilo mnogo koristi. Ovisilo je uvijek o slučaju. Ruth je četrnaest dana spremala u nekom uredu; onda je poduzeće propalo, i ona nije za to dobila ni pare. Za pulovere od kašmirske vune nudili su joj toliko da je doteklo jedva za vunu. Zbog toga...“ On rastvori kaput. „Zbog toga trčim naokolo kao bogati Američanin. Prekrasno, kad čovjek nema kaputa. Možda će i tebi isplesti takav pulover, Steiner...“

„Za jedan još imam vune“, reče Ruth. „Samo je crna. Volite li crnu?“

„I te kako! Ta mi živimo crno.“ Steiner zapali cigaretu. „Već vidim! Jeste li svoje kapute prodali ili založili?“

„Najprije založili, a onda prodali.“

„Dobro. Prirodan put. Jeste li već bili u Café Maurice?“

„Nismo. Samo u Alsaceu.“

„Lijepo. Onda pođimo malo do Mauricea. Tamo je Dickmann. On sve zna. I o kaputima. A ja bih ga želio još nešto važno pitati. O svjetskoj izložbi koja će se održati ove godine.“

„Svjetska izložba?“

„Da, baby“, reče Steiner. „Tamo će biti posla. A za isprave neće mnogo pitati.“

„Koliko si već zapravo u Parizu, Steiner, da sve to znaš?“

„Četiri dana. Prije toga sam bio u Strasbourgu. Imao sam tamo nešto posla. Vas sam pronašao preko Klassmanna. Sreo sam ga na prefekturi. Ta ja imam pasoš, djeco. Za nekoliko dana selim u Internacional. Sviđa mi se ime.“

Café Maurice nalik je na Café Sperler u Beču i na Café Greif u Zürichu. To je tipična emigrantska burza. Steiner naruči kavu za Ruth i Kerna i pođe prijeko k jednom starijem čovjeku. Razgovarali su neko vrijeme. Onda čovjek ispitujući pogleda Kerna i Ruth i ode.

„To je bio Dickmann“, reče Steiner. „On sve zna. Istina je ono o svjetskoj izložbi, Kern. Sada se grade inozemni paviljoni. To plaćaju strane vlade. Dovele su nešto vlastitih radnika – za jednostavne stvari, ali za zemljane radove i slično namještaju ovdašnje ljude. U tome leži naša velika šansa! Francuzi se ne brinu mnogo tko tamo radi jer nadnice plaćaju inozemni komiteti. Sutra ujutro ići ćemo tamo. Zaposleno je već mnogo emigranata. Mi smo jeftiniji od Francuza – to je naša prednost!“

Dickmann se vratio. Preko ruke je nosio dva kaputa. „Mislim da će pristajati.“

„Probaj kaput“, reče Steiner Kernu. „Prvo ti. Onda Ruth onaj drugi. Otpor je besmislen.“

Kaputi su tačno pristajali. Ruthin je čak imao mali izlizani krzneni ovratnik. Dickmann se malo nasmiješi. „Moje oko ...“ reče on.

„To su tvoje najbolje starudije, Heinrich?“ upita Steiner.

Dickmann ga malo uvrijeđeno pogleda. „Ovi su kaputi dobri. Nisu novi, to je jasno. Taj s krznenim ovratnikom potječe čak od neke grofice. U progonstvu, naravno“, doda kad ga je Steiner pogledao. „To je pravi medvjed, Josef. Nije kunić!“

„Dobro. Uzet ćemo ih. Doći ću sutra i onda ćemo nastaviti o tome.“

„To ne moraš. Možeš ih i bez toga dobiti. Ta mi imamo još nekih računa.“

„Glupost.“

„Ipak. Uzmi i zaboravi na to. Onda sam bio u lijepom sosu. Gospode bože!“

„Kako ti ide inače?“ upita Steiner.

Dickmann slegne ramenima. „Dovoljno je za mene i djecu. Ali ogavno je živjeti tako grčevito.“

Steiner se nasmije. „Samo nemoj postati sentimentalan, Heinrich! Ja sam krivotvoritelj isprava, varalica na kartama, vagabund, za sobom imam tjelesne povrede, otpor državnim organima i još koješta drugog – unatoč tome nemam grižnje savjesti.'

Dickmann kimne. „Moja najmlađa je bolesna. Gripa. Vrućica. Ali vrućica kod djece nije strašna, zar ne?“

On molećivo pogleda Steinera. Ovaj strese glavom. „Rapidni proces ozdravljenja, ništa dingo.“

„Danas idem ranije kući.“

Steiner naruči konjak. „Baby“, reče Kernu. „Također jedan?“

„Slušaj, Steiner...“ poče Kern.

Steiner odmahne. „Ne govori! Božični darovi koji me ništa ne stoje. Ta vidjeli ste. Jedan konjak, Ruth? Da, zar ne?“

„Novi kaputi! Posao u izgledu!“ Kern ispije svoj konjak. „Život postaje zanimljiv.“

„Nemoj se obmanjivati!“ smješkao se Steiner. „Kasnije, kada bude dovoljno posla, izgledat će ti vrijeme kad nisi smio raditi najzanimljivijim dijelom tvoga života. Prekrasne priče za unuke koji se igraju oko koljena. Onda, u Parizu...“

Dickmann prođe pokraj njih. Pozdravi umorno i ode prema izlazu.

„Nekad je bio socijaldemokratski gradonačelnik.“ Steiner gledaše za njim. „Petoro djece. Žena mrtva. Dobar prosjek. Dostojanstven. Sve zna. Nešto odviše nježna duša, što je čest slučaj kod socijaldemokrata. Zato su tako slabi političari."

Kavana se stala puniti. Došli su spavači da izbore mjesto u kutu. Steiner ispije konjak. „Ovdje je gazda sjajan. Sve koji nađu mjesta ostavlja da spavaju. Besplatno ili za šalicu kave. Kad ove daščare ne bi postojale, mnogim bi ljudima bilo strašno.“

On ustane. „Hoćemo li poći, djeco.“

Izišli su napolje. Bilo je vjetrovito i hladno. Ruth digne medvjeđi ovratnik svoga novog kaputa i čvrsto ga stegne. Nasmiješi se Steineru. On kimne.

„Toplina, mala Ruth! Sve na svijetu zavisi samo od malo topline."

On mahne nekoj staroj prodavačici cvijeća koja je prolazila. Ona doklima. „Ljubice", kreštala je „svježe ljubice s Rivijere.“

„Kakav grad! Ljubice sred ulice u prosincu.“ Steiner uzme jednu kiticu i dade je Ruth. „Ljubičasta sreća! Nepotrebno cvjetanje! Nepotrebne stvari! One uostalom, daju najviše topline!“ On žmirne Kernu. „Pouka za život, rekao bi Marili.“

XVIII

Sjedili su u kantini svjetske izložbe. Bio je dan isplate. Kern poslaže tanke novčanice oko svog tanjura. „Dvjesta i sedamdeset franaka!“ reče on. „Zarađeno u tjedan dana! I to već treći put! Prava bajka.“

Marili ga je neko vrijeme zabavljajući se promatrao. Onda nazdravi Steineru. „Popijmo gutljaj gađenja na taj papir, dragi Huber! Pravo čudo kakvu je moć dobio nad čovjekom! Naši pradjedovi drhtali su pred gromom i munjom, tigrovima i zemljotresom – naši srednjovjekovni očevi pred mačevima, razbojnicima, pošastima i bogom – ali mi drhtimo pred naštampanim papirom – bio to novac ili pasoš. Neandertalac bijaše ubijen toljagom; Rimljani mačem; čovjek srednjeg vijeka kugom – ali nas se već može uništiti komadom papira.“

„Ili privesti k životu“, dopuni Kern promatrajući novčanice francuske banke oko svog tanjura.

Marili ga iskosa pogleda. „Šta misliš o tom dječaku?“ upita Steinera. „Razvija se, zar ne?“

„1 te kako! Uspjeva na grubom vjetru tuđine. Čak već zna i poentirati.“

„Poznavao sam ga još kao dijete“, objasni Marili. „Nježan, i trebalo mu je utjehe. Prije nekoliko mjeseci.“

Steiner se smijao. „On živi u labilnom stoljeću. Tu čovjek brzo propada – ili se brzo razvije.“

Marili popije gutljaj laganog crvenog vina. „Labilno stoljeće!“ ponovi on. „Veliki nemir! Ludwig Kern, mladi Vandal druge seobe naroda.“

„Nije tačno“, odvrati Kern. „Ja sam mladi poluhebrejac za vrijeme drugog odlaska iz Egipta!“

Marili optužujući pogleda Steinera. „Vaš učenik, Huber“, reče on.

„Ne – to aforističko ima od tebe, Marili! Uostalom, sigurna tjedna nadnica podiže humor svakom čovjeku. Neka živi povratak izgubljenih sinova k plaći!“ Steiner se okrene Kernu. „Spremi novac u džep, baby, inače će odletjeti. Novac ne voli svjetlo.“

„Dat ću ga tebi“, reče Kern. „Onda je spremljen. Ionako sam ti još mnogo više dužan.“

„Da se nisi usudio! Još uvijek nisam dovoljno bogat da primam novac natrag!“

Kern ga pogleda. Onda spremi novac u džep. „Do kada su danas otvorene trgovine?“ upita on.

„Zašto?“

„Danas je Silvestrovo.“

„Do sedam, Kern“, reče Marili. „Kupit ćete rakije za današnje veće? Jeftinija je u kantini. Izvanredan Martiniqueum. “

„Ne, ne, rakije.“

„Aha! Vi onda vjerojatno želite posljednji dan u godini poći stazom građanske sentimentalnosti, zar ne?“

„Otprilike tako.“ Kern ustane. „Idem k Salamonu Leviju. Možda je i on danas sentimentalan i ima labilnije cijene.“

„U labilnom stoljeću cijene rastu“, odvrati Marili. „Ali samo naprijed, Kern. Navika nije ništa – sve je impuls. I nemojte zbog cjenkanja zaboraviti – u osam sati je večera kod starog ratnika emigracije, kod Majke Margot!“

Salamon Levi bijaše čovječuljak okretan poput lasice, s rijetkom kozjom bradicom. Stanovao je u tamnoj podrumskoj prostoriji, među satovima, glazbalima, rabljenim tepisima, uljenim slikama, kućnim potrepštinama, patuljcima od gipsa i porculanom. U izlogu bijahu razbacane jeftine imitacije, umjetni biseri, stari nakit optočen srebrom, džepni satovi i stari novci.

Levi odmah prepozna Kerna. Imao je pamćenje kao glavna knjiga, i to mu je omogućilo već mnogu uspješnu trgovinu.

„Šta je?“ upita odmah gotovo borbeno, jer je bio malne siguran da Kern ponovo želi nešto prodati. „Dolazite u loše vrijeme!“

„Kako? Zar ste već prodali prsten?“

„Prodao, prodao?“ jadikovao je Levi. „Prodao kažete, ako sam pravo razumio. Ili sam se zabunio?“

„Ne.“

„Mladiću“, grdio je Levi dalje, „zar ne čitate novine? Zar živite na Mjesecu i ne znate šta se u svijetu događa? Prodao! Takvu starudiju! Prodao! Kako ste to samo veličanstveno rekli, kao Rothschild. Znate šta je potrebno da bi se nešto prodalo?“ On učini umjetničku stanku i onda izjavi patetično: „Da dođe neki neznanac koji namjerava nešto kupiti, da izvuče lisnicu iz džepa...“ Levi izvuče lisnicu, „da je otvori“ – on otvori lisnicu – „izvadi gotov novac...“ – on izvuče novčanicu od deset franaka – ,,i da ga položi...“ – on izravna novčanicu na stolu – ,,i onda najvažnija stvar“ – Levijev glas popne se u falcet – „da se zauvijek od nje rastane!

Levi ponovo spremi novčanicu. ,,A zašto? Za nekakvu starudiju, za bilo što. Gotov, čist novac! I da se ne nasmijem! Samo luđaci i inovjerci rade tako nešto. Ili ja, nesretnik, u svojoj strasti za trgovinom. Dakle, šta ovaj put? Mnogo ne mogu dati. Da, prije četiri tjedna, to su još bila vremena!“

„Ne želim ništa prodati, gospodine Levi. Htio bih ponovo kupiti prsten.“

„Šta?“ Levi načas otvori usta kao gladna svraka u gnijezdu. Brada bijaše gnijezdo. „Ah, znam već, želite mijenjati. Ne, mladiću, to ja ne mogu! Prije tjedan dana imao sam s time smolu, jedan sat, dobro, nije više išao, ali sat je napokon sat prema brončanom pisaćem priboru i nalivperu sa zlatnim perom.

Šta da vam kažem? Udesili su me, lakovjernu ludu – nalivpero nije bilo ispravno, sat je doduše također išao svega četvrt sata, ali to ni izdaleka nije isto kad sat ne radi ili kad ne vrijedi nalivpero. Sat usprkos tome ostaje satom, ali nalivpero koje je prazno, možete li zamisliti? Pa to je nesmisao, to je kao da ga uopće nema. Šta biste htjeli mijenjati?“

„Ništa, gospodine Levi. Rekao sam kupiti. Kupiti.“

„Novcem?“

„Da, gotovim novcem.“

„Aha, znam već! Nekim mađarskim ili rumunjskim, ili bezvrijednim austrijskim novcem, ili inflacijskim novčanicama, naravno, tko se tu može snaći! Tek nedavno je netko – s ulaštenim brkovima, kao Karlo Veliki...“

Kern izvadi novčanicu od stotinu franaka i stavi lisnicu na stol. Levi se ukoči i fićukne visoko. „Vi imate novaca? To je prvi put što vidim tako nešto! Mladiću, policija..

„Zarađeno!“ reče Kern. „Pošteno zarađeno. A sada, gdje je prsten?“

„Samo časak!“ Levi otrči i vrati se s prstenom Ruthine majke. Očisti ga o rukav, puhne u njega; očisti ga još jednom i stavi ga na komad baršuna, kao da je dvadesetkaratni dijamant. „Lijep komad“, reče pobožno. „Prava rijetkost.“

„Gospodine Levi“, reče Kern, „onda ste nam za prsten dali stopedeset franaka. Ako vam sada platim sto osamdeset, zaslužili ste dvadeset procenata. To je dobar prijedlog, zar ne?“

Levi nije ništa čuo. „Komad da se zaljubiš“, sanjao je ushićeno. „Nikakav moderan šund. Roba! Realna roba! Htio sam ga zadržati. Imam, tako, neku malu zbirku, lično za sebe!“

Kern izbroji na stol sto osamdeset franaka.

„Novac!" reče Levi prezrivo, ,,šta je danas novac? Kod te skupoće! Vrijednost stvari, to je ono pravo. Takav prstenčić veseli čovjeka, a još mu i vrijednost raste. Dvostruko veselje. I upravo je zlatu tako porasla cijena“, reče zamišljeno. „Četiri stotine franaka je malo za tako krasan komad. Za njega bi se kod ljubitelja mogla postići odgovarajuća cijena!“

Kern se uplaši. „Gospodine Levi!“

„Ja sam čovjek", reče Levi odlučno, „rastajem se. Učinit ću vam to veselje. Ne želim ništa zaraditi, jer je danas Silvestrovo! Trista franaka, gotovo, iako mi srce krvari.“

„Pa to je dvostruko!“ reče ogorčeno Kern. „Dvostruko! Vi ne znate što govorite. Šta je to dvostruko? Dvostruko, to je polovina, rekao je jednom rabili Michael von Howorodka. Jeste li već nešto čuli o troškovima, mladiću. Novci samo idu! Porez, najam, ugljen i gubici! Vama to nije ništa, ali meni je to mnogo! To svakim danom povećava cijenu takvom prstenčiću!“

„Ja sam siromah, emigrant...“

Levi odmahne. „Tko nije emigrant? Tko kupuje uvijek je bogatiji od onoga koji mora prodati. A tko od nas dvojice želi kupiti?“

„Dvjesta franaka“, reče Kern, ,,i to je posljednje.“ Levi uzme prsten, puhne u njega i odnese ga. Kern spremi novac i pođe k vratima. Kad ih je otvorio, poviče Levi: „Dvjesta i pedeset, jer ste mladi, i jer želim biti dobrotvorom!“

„Dvjesta“, odvrati Kern s vrata.

„Šalom alehem!“ pozdravi Levi.

„Dvjesta dvadeset.“

„Dvjesta dvadeset i pet, pošteno i iskreno, jer sutra moram platiti najamninu.“

Kern se vrati i položi novac. Levi stavi prsten u malenu kutiju od kartona. „Kutijicu dobivate gratis“, reče on, ,,i lijepu plavu vatu također. Uništili ste me!“

„Pedeset procenata“, režao je Kern. „Lihvaru!“ Posljednje riječi Levi uopće nije uzeo k znanju. „Vjerujte mi“, odvrati sasvim bezazleno, ,,u Rue de la Paix, kod Cartiera, takav prsten stoji šest stotina. Vrijedi trista i pedeset. Ovaj put je tačno.“

Kern se odveze natrag u hotel. „Ruth!“ reče na vratima. „Mi se naglo uspinjemo! Evo! Posljednji Mohikanac vratio se kući.“

Ruth otvori kutiju i pogleda unutra. „Ludwig.. reče ona.

„Beskorisne stvari, ništa više!“ objasni Kern brzo i zbunjeno. „Kako kaže Steiner? Daju najviše topline. Htio sam i ja jednom pokušati. A sad ga stavi na prst! Danas ćemo svi zajedno večerati u nekom restoranu. Kao pravi radnici s tjednom nadnicom!“

Bijaše deset sati uveče. Steiner, Marili, Ruth i Kern sjedili su kod Majke Margot. Konobari su počeli spremati stolice i čistiti pod vodom i metlama od pruća. Mačka kod blagajne protegla se i skočila dolje. Pokroviteljica je spavala čvrsto zamotana u pletenu jaknu. Samo je od vremena do vremena otvarala jedno budno oko.

„Mislim da nas ovdje žele izbaciti napolje“, reče Steiner i mahne konobaru. „Već je i vrijeme. Moramo do Edith Rosenfeld. Tata Moritz stigao je danas.“

„Tata Moritz?“ upita Ruth. „Tko je to?“

„Tata Moritz je veteran emigranata“, odgovori Steiner. „Sedamdeset pet mu je godina, mala Ruth. Poznaje sve granice, sve hotele, sve pensione, sva privatna prenoćišta u kojima se neprijavljen može stanovati, i sve zatvore pet država. Zove se Moritz Rosenthal i potječe iz Godesberga na Rajni.“

„Onda ga poznajem“, reče Kern. „Jednom sam prelazio s njim iz Čehoslovačke u Austriju.“

,,A ja iz Švicarske u Italiju“, reče Marili. Konobar donese račun. „Ja sam s njim također prešao nekoliko granica“, reče Steiner. „Možemo li ponijeti bocu konjaka?“ upita onda konobara. „Courvoisier? Naravno, uz dućansku cijenu.“

„Jedan čas. Pitat ću gazdaricu.“

Konobar pođe prijeko k pletenoj jakni koja je spavala. Ona otvori jedno oko i kimne. Konobar se vrati, donese jednu bocu s police i dade je Steineru, koji je stavi u vanjski džep svog kaputa.

U tome času otvore se ulična vrata i uđe neka sjenovita prilika. Gazdarica prijeđe rukom preko usta, zijevne i otvori oba oka.

Konobari se namrgode.

Muškarac koji je ušao uputi se šutke poput mjesečara preko cijele gostionice do velikog roštilja, gdje se nad užarenim drvenim ugljenom okretalo nekoliko pečenih pilića.

Čovjek je rendgenskim očima ispitujući promatrao piliće. „Koliko to stoji?“ upita onda konobara. „Dvadeset šest franaka.“

„A ovo ovdje?“

„Dvadeset šest franaka.“

„Zar svako stoji dvadeset šest franaka?“

„Da.“

„Zašto mi to odmah niste rekli?“

„Što me to odmah niste pitali.“

Čovjek ga pogleda. Kroz mjesečarstvo probije načas zdravi bijes. Onda pokaže na najveće pile. „Dajte mi ovo.“

Kern gume Steinera. Steiner je pažljivo sjedio. Njegove su se usne trzale.

„Sa salatom, pečenim krumpirom, rižom?“ upita konobar.

„Ni sa čim. S nožem i vilicom. Dajte to ovamo.“

„Poulet!“ šapne Kern. „Uistinu, stari Poulet!“ Steiner kimne. „To je on! Poulet iz zatvora u Beču!“

Čovjek sjedne za stol. Izvadi lisnicu i prebroji novac. Onda je ponovo spremi i svečano prostre ubrus. Pred njim je blistalo pečeno pile. Čovjek digne ruke poput svećenika kao da ga želi blagosloviti. Oko njega je lebdjela neka sjajna, divlja zadovoljština. Onda ga prenese iz zdjele u tanjur.

„Nećemo mu smetati“, smijuljio se tiho Steiner. „Sigurno je teško zaslužio svoje pečeno pile.“

„Ne samo to, ja predlažem da odmah bježimo!“ odvrati Kern. „Dvaput sam ga dosada sreo. Oba puta u zatvoru. Svaki put su ga uhapsili upravo u času kad se spremao da pojede pečeno pile. Prema tome, policija mora svaki čas doći!“

Steiner se smijao. „Onda, naprijed! Bolje je na silvestarskoj svečanosti onih koje je sudbina razbaštinila nego na policijskoj stanici prefekture!“

Oni pođoše. Na vratima su se još jednom okrenuli. Poulet je upravo otkinuo s pileta smeđi dobro pečeni batak, promatrao ga kao hodočasnik sveti grob i onda zagrizao pobožno, zatim odlučno, s nevjerojatnom proždrljivošću.

Edith Rosenfeld bijaše krhka žena bijele kose od šezdeset šest godina. Došla je prije dvije godine u Pariz sa sedmoro djece. Šestoro je smjestila. Najstariji sin otišao je kao liječnik u kineski rat – najstarija kći, koja je bila filolog u Bonnu, dobila je preko ureda za izbjeglice mjesto kućne pomoćnice u Škotskoj – drugi je sin doktorirao pravo u Parizu; ali jer nije našao mjesto, postade konobar u Carlton hotelu u Cannesu – treći se javio u Legiju stranaca – slijedeći je iselio u Boliviju – druga je kći živjela na plantaži naranača u Palestini. Preostao je još najmlađi sin. Za njega je ured za izbjeglice nastojao pronaći mjesto šofera u Meksiku.

Stan Edith Rosenfeld sastojao se od dvije sobe – veće, u kojoj je ona stanovala, i manje, u kojoj je stanovao posljednji sin, fanatik automobila, Max Rosenfeld. Kad stigoše Steiner, Marili, Kern i Ruth, u sobama već bijaše okupljeno otprilike oko dvadesetak osoba – sve bjegunci iz Njemačke, neki s dozvolom, većina bez dozvole za rad. Oni koji su to sebi mogli dopustiti donijeli su sa sobom nešto za piće. Gotovo sve jeftinog crvenog francuskog vina. Steiner i Marili sjedili su među njima s konjakom, kao dva ugaona stupa. Točili su velikodušno da bi spriječili suviše sentimentalnosti.

Moritz Rosenthal dođe u jedanaest sati. Kern ga gotovo nije prepoznao. Nije prošlo ni godinu dana a on je izgledao deset godina stariji. Njegovo je lice bilo žuto, bez kapi krvi, i hodao je teško sa štapom od ebanovine koji je imao starinski držak od slonove kosti.

„Edith, stara moja ljubavi“, reče on, „evo me opet. Nisam prije mogao doći. Bio sam veoma umoran.“

On se sagne da joj poljubi ruku. Nije mu uspjelo. Edith Rosenfeld ustane. Bila je laka kao ptica. Držala je njegovu ruku i poljubila ga u obraz.

„Mislim da starim“, reče Moritz Rosenthal. „Ne mogu ti više poljubiti ruku. Ali ti me bez straha ljubiš u obraz. Da, kad bi mi bilo tek sedamdeset!“ Edith Rosenfeld ga pogleda i nasmiješi se. Nije mu htjela pokazati kako je uplašena što on tako loše izgleda. A Moritz Rosenthal joj ne pokaže da zna koliko je ona uplašena. Bio je miran i vedar i došao je u Pariz da umre.

On pogleda oko sebe. „Poznata lica“, reče on. „Tko nikamo ne pripada, svagdje se ponovo sreta. Čudnovata pripovijest! Steiner, gdje smo se vidjeli posljednji put? U Beču, tačno! A Marili? U Brissagu i kasnije u Locarnu, u policijskom pritvoru, zar ne? A ovdje je i Klassmann, Sherlock Holmes Züricha! Da, moje me pamćenje još nekako služi. A Waser! Brose! I Kern iz Čehoslovačke! Meyer, prijatelj karabinijera u Pallanzi! Bože, djeco, lijepa stara vremena! Sada više ne ide tako. Noge ne služe više.“ Polako sjedne. „Odakle sada dolazite, tata Moritz?“ upita Steiner.

„Iz Basela. Djeco, kažem vam jedno: izbjegavajte Elzas! Budite oprezni u Strasbourgu i bježite od Kolmara! Tamnička atmosfera. Mathias Grünewald i Isenheilerov oltar nisu ništa pomogli. Tri mjeseca zatvora za ilegalan ulazak; svaki drugi sud dosađuje najviše na petnaest dana. Drugi put šest mjeseci. A zatvori su robijašnice. Dakle, izbjegavajte Kolmar i Elzas, djeco. Idite preko Ženeve!“

„Kako je sada u Italiji?“ upita Klassmann. Moritz Rosenthal uzme čašu crvenog vina, koju je Edith Rosenfeld stavila pred njega. Kad ju je podigao, ruke su mu jako drhtale. Stidio se i stavio čašu natrag. „Italija je puna njemačkih agenata“, reče on. „Ništa više za nas.“

,,A Austrija?“ upita Waser.

„Austrija i Češka su mišolovke. Francuska je jedina zemlja u Evropi koja nam još preostaje. Gledajte da ostanete ovdje.“

„Jesi li čuo nešto o Mary Altman, Moritz?“ upita nakon nekog vremena Edith Rosenfeld. „Milano bijaše njeno posljednje mjesto.“

„Da. Sada je kućna pomoćnica u Amsterdamu. Njena su djeca u nekom emigrantskom domu u Švicarskoj. Mislim u Locamu. Njezin je muž u Braziliji.“

„Jesi li govorio s njom?“

„Jesam. U Zürichu, malo prije no što je otišla. Bila je presretna što su svi smješteni.“

„Znate li nešto o Josefu Fessleru?“ upita Klassmann. „Čekao je u Zürichu na dozvolu boravka.“

„Fessler se ubio zajedno sa ženom“, odvrati Moritz Rosenthal tako mimo kao da govori o uzgoju pčela. Nije pogledao Klassmanna. Gledao je na vrata. Klassmann ne odgovori. Ni ostali. Jedan čas sve bijaše tiho. Ponašali su se kao da nisu ništa čuli.

„Jeste li sreli negdje Josef a Friedmanna?“ upita Brose.

„Ne, ali znam da je zatvoren u Salzburgu. Njegov se brat vratio u Nemačku. Sada je u nekom popravnom koncentracionom logom.“ Moritz Rosenthal uzme čašu obim rakama, oprezno kao bokal, i lagano je ispije.

„Šta zapravo radi ministar Althoff?“ upita Marili. „Njemu ide sjajno. Postao je šofer taksija u Zürichu. Dozvola boravka je dozvola rada.“

„Naravno!“ reče komunist Waser.

„A Bernstein?“

„Bernstein je u Australiji. Otac mu je u Istočnoj Africi. Naročite sreće bio je Max May; postao je asistent nekom zubaru u Bombayu. Ilegalno, naravno, ali ima za jelo. Lowenstein je ponovo položio u Engleskoj sve ispite iz prava i sad je odvjetnik u Palestini. Glumac Hansdorff nalazi se u Državnom kazalištu u Zürichu. Storm se objesio. Jesi li poznavala državnog savjetnika Bindera iz Berlina, Edith?“

„Da.“

„Rastavio se. Zbog karijere. Bio je oženjen jednom od Oppenheimovih. Žena se otrovala s dvoje djece.“

Moritz Rosenthal je razmišljao neko vrijeme. „To je otprilike sve što znam“, reče onda. „Ostali lutaju naokolo kao uvijek. Samo ih je mnogo više.“

Marili natoči konjak. Služio se čašom za vodu na kojoj je pisalo: Gare de Lyon. To bijaše uspomena na prvo hapšenje i uvijek ju je nosio sa sobom. On ispije čašu nadušak. „Veoma iscrpna kronika!“ izjavi onda. „Neka živi uništenje ličnosti. Kod starih Grka mišljenje bijaše vrlina. Onda postade sreća. Kasnije bolest. Danas je zločin. Povijest kulture, to je povijest patnje onih koji su je stvorili.“

Steiner mu se smijuljio. Marili mu je odvraćao. U istom času vani se začuju zvona. Steiner pogleda u lica oko sebe – te mnoge male sudbine koje je ovdje sakupio vjetar sudbine – i digne svoju čašu. „Tata Moritz!“ reče on. „Kralju putnika, posljednji potomče Ahasvera, vječni emigrante, budi nam pozdravljen. Vrag zna što će nam donijeti ova godina. Neka živi podzemna brigada. Tako dugo dok to postoji, ništa nije izgubljeno.“

Moritz Rosenthal kimne. Digne svoju čašu prema Steinern i popije. U kutu sobe netko se smijao. Onda sve postade mirno. Svi se pogledaše zbunjenih lica, kao da su uhvaćeni u nečemu zabranjenom. Napolju su se čula dozivanja. Vatromet je prštio. Automobili su bučno trubili. Neki mali čovjek u vesti i zasukanih rukava na balkonu susjedne kuće zapali u zdjeli zeleni vatreni prah. Cijela strana zablista. Zeleno svjetlo blještalo je u sobi Edith Rosenfeld i učini je nestvarnom – kao da to više nije prostorija u jednom pariškom hotelu, nego kabina broda potonulog duboko pod vodom.

Glumica Barbara Klein sjedila je za stolom u jednom kutu katakombe. Bijaše kasno i nad vratima su gorjele samo dvije električne žarulje. Sjedila je u stolici ispred mjesta ukrašenog palmama i kad se naginjala natrag, palmino lišće poput ukočenih ruku, hvatalo je njene kose – ali ona nije više imala snage da ustane i sjedne negdje drugdje.

Iz kuhinje se čula buka posuđa i jecava glazba akordeona iz radio-aparata. Stanica Toulouse, mislila je Barbara Klein. Stanica Toulouse. Nova godina. Umorna sam. Stanica Toulouse. Ne želim više živjeti. Stanica Toulouse. Šta su svi oni znali o tome kako se može biti umoran.

Nisam pijana, mislila je. Moje su misli samo polaganije. Polagane kao zimi muhe u kojima raste smrt. Ona u meni raste poput stabla. Raste kao stablo kojemu se žile postepeno smrzavaju. Netko mi je dao čašu konjaka. Onaj koga zovu Marili, ili onaj drugi, koji je kasnije otišao. Trebalo bi da sam topla. Ali nisam ni hladna. Više ne osjećam samu sebe.

Sjedila je ovdje i vidjela kao kroz stakleni zid kako joj netko prilazi. Dolazio je bliže i vidjela ga je jasnije; ali između još uvijek bijaše staklo. Sada ga prepozna; bio je to onaj koji je sjedio pored nje u sobi Edith Rosenfelđ. Sjećala se da je imao plaho, nejasno lice s velikim naočarima, i razvučena usta i nemirne ruke, i da je šepao – ali sada je šepao kroz staklo, i ono se sklopilo iza njega, meko i blistavo, kao žele od tekućeg stakla.

Dugo je trebalo dok je razumjela nešto od onoga što je govorio. Vidjela je kako odlazi šepajući, kao da pliva, i vidje kako se vratio i sjedi pored nje, i ona je pila što joj je ponudio, a nije osjećala da guta. U njenim je ušima nježno brujalo, a između toga glas, riječi, beskorisne, besmislene riječi, izdaleka, s jedne druge obale. I onda to pred njom ne bijaše više čovjek, vruć, poput mrlje, nemiran – nego samo još nešto bijedno što se kreće, nešto izmlaćeno što preklinje, bijahu to samo još gonjene, molećive oči, neka životinja uhvaćena u toj samoći iz stakla i stanice Toulouse i nepoznate noći.

„Da ...“ reče ona, „da ...“

Htjela je da ode, da je ostavi samu, samo još jedan čas, nekoliko minuta, mali dio duge vječnosti koja bijaše pred njom – ali on je već ustao i stajao pred njom i sagnuo se i uzeo njenu ruku i podigao je i povukao je, i ona je gazila kroz stakleni mulj i slijedila ga, i onda dođoše stube, koje bijahu me kane i koje su zubima svojih stepenica hvatale njene noge, i vrata i svjetlo i jedna soba.

Sjedila je na svom krevetu. Osjećala se kao da više nikada neće moći ustati. Njene su se misli raspadale. Nije boljelo. Bilo je to samo bezglasno raspadanje, kao što u jesenjoj tišini padaju prezreli plodovi s nepomičnog stabla. Ona se sagne naprijed i pogleda izgažen tepih, kao da bi ovdje trebali ležati, onda digne glavu i netko je pogleda.

Bijahu to strane oči ispod meke kose, neko usko. strano lice, nagnuto naprijed, kao maska, i onda bijaše to jedna studena jeza, jedan potres, jedno buđenje izdaleka, i ona vidje da je to iz zrcala gleda njeno lice.

Ona se pomakne. Vidjela je čovjeka koji je klečao kraj njenog kreveta, čudnovato smiješan, i držao njene ruke.

Ona izvuče ruke. „Šta želite?“ upita ljutito. „Šta želite od mene?“

Čovjek je zurio u nju. „Ali vi ste mi rekli da mogu doći s vama...“

Postala je ponovo umorna. „Ne...“ reče ona. „Ne...“

Riječi se ponovo javiše. Riječi o nesreći i bijedi i samoći i patnji, riječi, odviše velike riječi, ali postoje li male za maleno što čovjeka razdire i drobi? I onda, da sutra mora otići i da još nikada nije postojala žena, i samo strah i bolest koja koči, čini plahim i smiješnim, jedna razbijena noga i očaj i nada, upravo danas noću, ta ona ga je neprestano gledala i on je mislio ...

Da li ga je gledala? Nije to znala. Sada je znala samo to da je to njena soba i da nikada više neće izići, i da je sve ostalo magla i manje od toga.

„Nastao bi za mene drugi život!“ šaptao je čovjek kraj njenih koljena. „Sve bi za mene bilo drukčije – ta shvatite to! Ne osjećati se više izgnan ...“

Ona nije ništa razumjela. Opet se vidjela u ogledalu. Bila je to Barbara Klein, glumica, nagnuta naprijed, s dvadeset osam godina, nedirnuta čitav život, čuvana za jedan san koji nikada nije došao, i sada bez nade i na svršetku.

Ona oprezno ustane. Nije skidala pogleda sa slike u ogledalu. Gledala ju je. Nasmiješila joj se i načas zasja nešto poput ironije i posmrtnog prezira. „Da“, reče umorno. „Da – dobro ...“

Čovjek zanijemi. Zurio je u nju gotovo s nevjericom. Ona se nije na to obazirala. Sve je najednom postalo preteško. Haljina ju je stezala poput oklopa. Pustila je da padne s nje. Pustila je samu sebe da padne, teške cipele, teško usko tijelo, i krevet je rastao, postao golem i uzeo je u svoje ruke, taj topli, bijeli grob... Čula je kako je kvrcnuo prekidač i šuštanje odijela. S naporom je otvorila oči. Bilo je tamno: „Svjetlo!“ reče u jastuke. „Neka gori svjetlo!“

„Jedan čas! Molim, samo još jedan tren!“ Glas muškarca bijaše zbunjen i brz. „To je samo – molim, shvatite...“

„Neka gori svjetlo ...“ ponovi ona.

„Da, svakako – odmah – samo...“

„Bit će još tako dugo tamno, onda ...“ mrmljala je ona.

„Da – da, svakako – zimi su noći duge...“

Ona začuje kvrcanje prekidača. Svjetlost je ponovo pala na njene zatvorene kapke, blagi crveni sumrak. Onda osjeti drugo tijelo. Jedan čas sve se skupi u njoj – onda se prepusti. Proći će, kao sve...

Polako je ponovo otvorila oči. Pred njenim krevetom stajao je čovjek koga nije poznavala. Ona se sjećala nečeg nemirnog, preklinjućeg, bijednog, ali to što je sada vidjela bilo je vruće, otvoreno lice, preliveno nježnošću i srećom.

Ona ga je gledala jedan čas. „Sada morate ići“, reče onda. „Molim, idite...“

Čovjek se pomakne. Onda ponovo dođoše riječi brze kao bujica. U početku nije ništa razumjela. Bio je prebrz, a ona bijaše odviše ugasla. Htjela je samo da sada ode. Onda je nešto razumjela – da je bio očajan i propao i da to sada više nije. I da je opet hrabar, sada kad su ga prognali iz Francuske.

Ona kimne. Neka prestane govoriti. „Molim“, reče ona.

On je šutio.

„Sada morate ići“, reče ona.

„Da..

Ležala je razbijena ispod pokrivača. Njene su oči slijedile muškarca koji je išao prema vratima. On je posljednji čovjek koga vidi. Ležala je veoma tiho, čudnovato mirna – ništa je se više nije ticalo.

Na vratima čovjek zastane. Oklijevao je i čekao neko vrijeme. Onda se okrene prema njoj.

„Reci mi još nešto“, reče on. „Da li si – da li si to samo tako učinila – iz – više iz samilosti – ili...“

Ona ga pogleda. Posljednji čovjek. Posljednji komad života. „Ne...“ reče s velikim naporom.

„Ne iz samilosti?“

„Ne.“

Čovjek na vratima se ukoči. Očekivao je bez daha. „Šta...?“ upita tako tiho kao da se boji da će se srušiti.

Ona ga je gledala još uvijek. Bila je veoma mirna. Posljednji mali dio života. „Ljubav...“ reče ona.

Čovjek na vratima je šutio. Izgledao je kao da je očekivao udarac maljem, a pao je u zagrljaj. Nije se pomakao, ali izgledalo je ipak da raste. „Bože moj!“ reče on.

Odjednom se uplašila da će se on ponovo vratiti. „Sada moraš ići“, reče ona. „Veoma sam umorna ...“

„Da...“

Više nije čula šta je rekao. Osjećala je malaksalost i zatvori oči. Onda su se opet pojavila vrata, čista i prazna, i ona je bila sama i zaboravila ga je.

Neko je vrijeme mimo ležala. U ogledalu je vidjela svoje lice i nasmiješila se – vrlo umorno i nježno. Glava joj sada bijaše potpuno bistra. Barbara Klein, mislila je. Glumica. Upravo na dan Nove godine. Glumica. Ali, zar nije jedan dan kao i drugi.

Pogleda na sat na noćnom ormariću. Navila ga je jutros. Sat će još ići cijeli tjedan. Vidjela je kraj njega pismo. Strašno pismo u kome bijaše smrt.

Uzela je malu britvu iz pretinca. Držala ju je između palca i kažiprsta i navukla pokrivač preko sebe. Nije mnogo boljelo. Gazdarica će sutra grditi. Ali nije imala ništa drugo. Nije imala veronal. Utisnula je lice u jastuke. Postalo je tamnije. Onda je ponovo došlo. Iz daljine. Stanica Toulouse. Sve bliže i bliže. Blijedo brujanje. Lijevak u kome se skliže. Sve brže i brže. I onda vjetar...

XIX

Marili je ušao u kantinu. „Napolju te netko traži, Steiner.“

„Koga? Steinera ili Hubera?“

„Steinera.“

„Jesi li ga pitao što želi?“

„Naravno. Već iz opreznosti.“ Marili ga pogleda. „Ima jedno pismo za tebe iz Berlina.“

Steiner odgurne stolicu. „Gdje je?“

„Prijeko, kod rumunjskog paviljona.“

„Nije špijun, ili tako nešto?“

„Ne izgleda tako.“

Pođoše zajedno prijeko. Ispod golog drveća čekao je čovjek pedesetih godina. „Jeste li vi Steiner?“ upita on.

„Ne“, reče Steiner. „Zašto?“

Čovjek ga brzo pogleda. „Imam pismo za vas. Od vaše žene.“

On uzme pismo iz lisnice i pokaže ga Steineru. „Vi vjerojatno poznajete rukopis.“

Steiner osjeti da s naporom stoji mimo, ali u njemu odjednom sve postane klimavo i drhtalo je i letjelo. Nije mogao dignuti ruku; vjerovao je da će odletjeti.

„Odakle znate da je Steiner u Parizu?“ upita Marili.

„To pismo dolazi iz Beča. Netko ga je donio iz Berlina. Onda je pokušao da vas nađe i čuo je da ste u Parizu.“ Čovjek pokaže drugu kovertu. „Josef Steiner, Pariz“, stajalo je na njemu napisano velikim Lilinim rukopisom. „Uz ostalu poštu poslao mi je i ovo pismo. Tražimo vas već nekoliko dana. U kavani Maurice čuo sam napokon da vas mogu ovdje naći. Ne morate mi reći da ste Steiner. Znam da treba biti oprezan. Treba samo da uzmete pismo. Želim da ga se riješim.“

„Pismo je za mene“, reče Steiner.

„Dobro.“

Čovjek mu dade pismo. Steiner ga s naporom uzme; bilo je drukčije i teže nego sva pisma na svijetu. Ali kad je među prstima osjetio omot morali bi mu odsjeći ruku da mu ga ponovo uzmu.

„Hvala“, reče čovjeku. „Imali ste s njime mnogo muke.“

„Ne smeta ništa. Kad stigne pošta za nas, onda je to već dovoljno važno da se nekog traži. Dobro da sam vas našao.“

On pozdravi i ode.

„Marili“, reče Steiner sasvim izvan sebe. „Od moje žene! Prvo pismo! Šta to može da bude? Ta ona ne bi smjela pisati!“

„Otvori ga ..

„Da. Ostani ovdje. Prokletstvo, šta bi joj moglo biti?“

On podere omot i počne čitati. Sjedio je poput kamena i čitao pismo od kraja; ali njegovo se lice stalo mijenjati. Postalo je blijedo i upalo. Napeli su se mišići na obrazima, a žile iskočile.

On je spustio pismo i sjedio neko vrijeme zureći u pod. Onda pogleda datum. „Deset dana ..reče on. „Ona leži u bolnici. Prije deset dana još je živjela ...“

Marili ga je gledao i čekao.

„Kaže da je više ne mogu spasiti. Zato i piše. Ta sada je svejedno. Ne kaže šta joj je. Piše – ti razumiješ – to je njeno posljednje pismo ...“

,,U kojoj bolnici leži?“ upita Marili. „Da li je to pisala?“

„Da.“

„Odmah ćemo nazvati. Nazvat ćemo bolnicu. Pod bilo kakvim imenom.“

Steiner malo teturajući ustane. „Moram tamo.“

„Prvo nazovi. Dođi, odvest ćemo se u Verdun.“

Steiner zatraži broj. Nakon pola sata zazvoni telefon i on uđe u kabinu kao u tamni rov. Kad je izišao bio je mokar od znoja.

„Još živi“, reče on.

„Jesi li govorio s njom?“ upita Marili.

„Ne, s liječnikom.“

„Da li si rekao svoje ime?“

„Ne, rekao sam da sam njen rođak. Operirali su je. Više je ne mogu spasiti. Najviše još tri, četiri dana, rekao je liječnik. Zbog toga je i pisala. Mislila je da neću tako brzo primiti pismo. Prokletstvo!“ Držao je još uvijek pismo u ruci i pogledao oko sebe kao da još nikada nije stajao u prljavom trijemu Verduna. „Marili, putujem danas uveče.“

Marili ga pogleda. „Jesi li poludio, dijete?“ upita onda tiho.

„Ne. Prijeći ću granicu. Ta imam pasoš...“

„Pasoš ti ništa ne koristi kad si prijeko. To i sam vrlo dobro znaš.“

„Da.“

„Onda znaš i to šta znači otići tamo.“

„Da.“

„Da si vjerojatno izgubljen.“

„Ja sam izgubljen i onda ako ona umre.“

„To nije istina!“ Marili odjednom postade strahovito bijesan. „Zvuči surovo to što ti savjetujem. Steiner – piši joj, telegrafiraj – ali ostani ovdje.“ Steiner je odsutno tresao glavom. Gotovo ga i nije slušao.

Marili ga zgrabi za ramena. „Ti joj ne možeš pomoći. Ni ako otputuješ tamo.“

„Mogu je vidjeti.“

„Ali čovječe, ona će se prepasti ako dođeš. Kada bi nju pitao, sada, ona bi sve učinila samo da ostaneš ovdje.“

Steiner je zurio na ulicu i nije vidio ništa. Onda se brzo okrene. „Marili“, reče on, a njegove oči bijahu nemirne, „ona je još uvijek sve što imam, ona živi, ona još diše, njene su oči još ovdje i njene misli, i ja sam još tamo, iza njenih očiju – a za nekoliko dana bit će mrtva, neće postojati više ništa od nje, ležat će i neće je više biti, jedan raspadnut, strani leš – ali sada, sada je još ovdje, ona je još ovdje, još nekoliko dana, posljednje dane, a ja da ne budem kraj nje, ta shvati, moram putovati, ne ide drukčije, prokletstvo, svijet će propasti ako ne dođem, ja ću se naprosto slomiti, umrijet ću s njom!“

„Ti nećeš umrijeti. Dođi, telegrafiraj joj, uzmi i moj novac, uzmi i Kernov i telegrafiraj joj svaki sat, čitave stranice, pisma, sve – ali ostani ovdje!“

„Nije opasno ako putujem. Imam pasoš, i s njim ću se ponovo vratiti.“

„Ne govori koješta! Ti znaš da je to opasno. Oni tamo imaju prokleto dobru organizaciju.“

„Putujem“, reče Steiner.

Marili pokuša da ga uhvati za ruku i povuče sa sobom. „Dođi, popit ćemo nekoliko boca rakije! Naloči se! Obećajem ti da ću telefonirati svakih nekoliko sati.“

Steiner se kao dijete otkine od njega. „Ostavi to, Marili. To je nešto drugo. Znam što misliš. I razumijem to, nisam lud. Znam što je na kocki, ali kad bi bilo i hiljadu puta više putovao bih i ništa me u tome ne bi moglo spriječiti. Zar to ne razumiješ?“

„Da“, zaurla Marili. „Naravno, razumijem to! I ja bih također putovao!“

Steiner je spremao svoje stvari. Bio je kao zaleđena rijeka koju su razbili. Gotovo nije mogao shvatiti da je telefonom razgovarao s nekim koji se nalazio u istoj kući s Marijom; činilo mu se neshvatljivo da je njegov vlastiti glas zujio tako blizu nje u crnom kaučuku slušalice; sve mu je izgledalo nepojmljivo – da pakuje, da će ući u vlak, i da bi sutra mogao biti tamo gdje je ona.

Baci u kovčeg ostatak od ono malo stvari koje mu bijahu potrebne, i zaključa ga. Onda ode preko k Ruthi i Kernu. Oni su već sve saznali od Marilla i čekali su ga posve slomljeni.

„Djeco“, reče on, „sada odlazim. Dugo je trajalo, ali sam zapravo uvijek znao da će do toga doći. Ne baš posve tako“, doda on. „Ali ni sam to još ne vjerujem. Samo znam.“

On se nasmiješi slomljeno i žalosno. „Zbogom, Ruth.“

Ruth mu pruži ruku. Plakala je. „Htjela sam vam još toliko toga reći, Steiner. Ali sada više ništa ne znam. Samo sam žalosna. Hoćete li ovo uzeti sa sobom?“ Ona mu pruži crni pulover. „Upravo sam ga danas dovršila.“

Steiner se nasmiješi i izgledalo je načas kao prije. „Upravo na vrijeme“, reče on. Onda se okrene Kernu. „Zbogom, baby. Ponekad sve ide strahovito polagano, zar ne? A neki put prokleto brzo.“

„Ne znam da li bih bez tebe još bio ovdje, Steiner“, reče Kern.

„Sigurno. Ali lijepo je što mi to kažeš. Onda vrijeme ipak nije bilo sasvim uzaludno.“

„Dođite opet!“ reče Ruth. „Više ne mogu reći. Dođite opet. Mi možemo malo učiniti za vas; ali sve što smo mi, to je i za vas ovdje. Uvijek.“

„Dobro. Nastojat ću. Zbogom, djeco. Budite oprezni.“

„Dopusti da te otpratimo na kolodvor“, reče Kern.

Steiner je oklijevao. „Marili ide sa mnom. Ili da, samo dođite!“

Sišli su stepenicama. Napolju se Steiner okrene i pogleda sivo, trošno pročelje hotela. „Verdun ...“ promrmlja on.

„Ponijet ću tvoj kovčeg“, reče Kern.

„Čemu, baby? Mogu ga i sam nositi.“

„Daj mi“, reče Kern s iskrivljenim smiješkom. „Pokazao sam ti danas poslije podne koliko sam ojačao.“

„Da, pokazao si mi. Danas poslije podne. Kako je tome davno!“

Steiner mu dade kovčeg. Znao je da Kern želi učiniti nešto za njega i da nema ničega drugog nego to malo: nositi njegov kovčeg.

Stigli su tačno pred polazak vlaka. Steiner se popeo i spustio prozor. Vlak je još stajao, ali se Steiner učini onoj trojici na peronu već zbog samog prozora neopozivo odijeljen od njih. Kern je gorućih očiju gledao tvrdo mršavo lice; htio ga je urezati u pamćenje za čitav život. Pratilo ga je mnoge mjesece i bilo njegovim učiteljem; ono što ga je otvrdnulo, to zahvaljuje Steineru. A sada je vidio kako to lice, sabrano i mirno, dobrovoljno ide u svoju propast; jer nitko nije računao s čudom da će se Steiner vratiti.

Vlak krene. Nitko ne reče ni riječi. Steiner lagano digne ruku. Ono troje na kolodvoru gledalo je za njim dok vlak nije nestao iza zavoja.

„Prokletstvo!“ reče napokon Marili promuklo. „Dođite, moramo popiti jednu rakiju. Vidio sam mnoge ljude kako umiru, ali još nikada nisam prisustvovao samoubojstvu.“

Vratili su se u hotel. Kern i Ruth pođu u Ruthinu sobu. „Ruth“, reče Kern nakon nekog vremena, „najednom je hladno i prazno kao daje izumro čitav grad.“

Uveče su posjetili tatu Moritza. Sada je ležao u krevetu i više nije mogao ustajati. „Sjednite, djeco“, reče on. „Znam već sve. Tu se ništa ne može promijeniti. Svaki čovjek ima pravo da određuje svojom sudbinom.“

Moritz Rosenthal je znao da više nikada neće ustati. Zato je dao postaviti krevet tako da može gledati kroz prozor. Nije mogao mnogo toga vidjeti: dio ulice preko puta. Ali, jer nije imao ništa drugo, i to je postalo mnogo. Na drugoj strani vidio je prozore, i oni za njega postadoše pojam života. Vidio ih je ujutro kad su se otvarali, vidio je kako se u njima pojavljuju lica, poznavao je mrzovoljnu djevokju koja je prala stakla, umornu mladu ženu koja je gotovo nepomično sjedila poslije podne iza povučenih zastora i zurila na ulicu, i ćelavka na gornjem katu koji je vježbao uveče kraj otvorena prozora. Vidio je kako se poslije podne pali svjetlo iza spuštenih zastora, vidio je kako sjene putuju amo-tamo, vidio je večeri kad sve bijaše u tami, kao napuštena pećina, i druge, kad su dugo gorjela svjetla. To i prigušena buka ulice bijaše za njega svijet napolju, kome su pripadale samo još njegove misli a ne više njegovo tijelo – drugi svijet, svijet uspomena, imao je na zidovima svoje sobe. Posljednjom snagom i uz pomoć sobarice pričvrstio je tamo sve fotografije i slike koje je imao.

Na zidu, iznad kreveta, visile su izblijedjele fotografije njegove obitelji; roditelja, žene koja je umrla prije četrdeset godina, slika unuka koji je umro kad mu je bilo sedamnaest godina; slika snahe koja je doživjela samo trideset i pet godina – motivi, među kojima je Moritz Rosenthal, prastar i ravnodušan, očekivao svoju smrt.

Suprotni zid bijaše pokriven pejzažima. Fotografije Rajne, starih tvrđava, dvoraca i vinograda, između toga stari izresci iz novina, rađanje sunca i oluje nad Rajnom i, na kraju, niz slika iz gradića Godesberga na Rajni.

„Ne mogu sam sebi pomoći“, reče smeteno Moritz Rosenthal. „Trebalo bi zapravo da vise ovdje slike iz Palestine; barem nekoliko njih – ali svejedno mi je.“

„Koliko ste dugo živjeli u Godesbergu?“ upita Ruth.

„Do svoje osamnaeste godine. Onda smo se odselili.“

,,A kasnije?“

„Kasnije više nikad nisam bio tamo.“

„Dugo je tome, tata Moritz“, reče Ruth.

„Da, ti još nisi bila na svijetu. Možda se tek onda rodila tvoja majka.“

Čudnovato, mislila je Ruth, ,moja se majka rodila kad su te slike već bile uspomene u mozgu iza tog čela preda mnom, i ona je živjela svojim teškim životom i ugasnula, a te iste uspomene još uvijek žive poput sablasti iza tog starog čela – kao da su starije nego mnogi život.

Netko pokuca. Uđe Edith Rosenfeld.

„Edith“, reče Moritz Rosenthal, „vječna moja ljubavi, odakle ti dolaziš?“

„S kolodvora, Moritz. Otpremila sam Miaxa. Putuje u London i odatle za Meksiko.“

„Onda si sada sama, Edith...“

„Da, Moritz, sada sam ih sve smjestila i oni mogu raditi.“

„Šta će Max raditi u Meksiku?“

„Ide kao radnik. Ali pokušat će da nađe mjesto u trgovini automobilima.“

„Ti si dobra majka, Edith“, reče Moritz Rosenthal nakon nekog vremena.

„Ja sam kao svaki, Moritz... A sada ću se malo odmoriti. Onda će ponovo biti posla. Ima neka beba ovdje u hotelu. Rodila se prije četrnaest dana. Majka će morati uskoro ponovo raditi. Onda ću ja postati adoptirana baka.“

Moritz Rosenthal se malo uspravi. „Beba? Ima četrnaest dana? Pa to je već Francuz! A meni to, s osamdeset godina, nije uspjelo.“ On se nasmiješi. „Znaš li mu pjevati uspavanke, Edith?“

„Da.“

„Pjesme kojima si nekad uspavljivala moga sina. Tome je tako davno, Edith. Sve je najednom postalo tako davno! Hoćeš li mi opet jednom pjevati neku od njih. Neki put sam i ja kao dijete koje bi htjelo spavati.“

„Koju, Moritz?“

„Pjesmu o siromašnom židovskom djetetu. Prošlo je četrdeset godina otkako si je pjevala. Onda si bila lijepa i mlada. Još si uvijek lijepa, Edith.“

Edith Rosenfeld se nasmiješi. Onda se malo uspravi i počne pjevati napuklim glasom jednu staru židovsku pjesmu. Njen je glas malo zvonio kao sitna melodija stare muzičke kutije. Moritz Rosenthal se naslonio i slušao. Zatvorio je oči i mirno disao. Stara je žena tiho pjevala u praznoj prostoriji melankoličnu melodiju beskućnika i tužne riječi:

Grožđice i mandule, to će biti posao tvoj ... s time ćeš trgovati... spavaj, Židovče moj ...

Ruth i Kern sjedili su šuteći i slušali. Preko njihovih glava žuborio je vjetar vremena – četrdeset godina, pedeset godina prohujalo je u razgovoru stare žene i starog čovjeka, i obojici staraca činilo se samo po sebi razumljivim da su prošle. Ali u sredini toga zgurila su se dva dvadesetogodišnja života, za koje već jedna godina bijaše nešto beskrajno i nezamislivo, i oni su osjećali nešto nalik na sjenovit strah: da sve prolazi i mora proći i da će jednom i za njima pružiti ruku...

Edith Rosenfeld ustane i sagne se nad Moritzom Rosenthalom. On je spavao. Promatrala je neko vrijeme to veliko staračko lice. „Dođite“, reče onda. „Ostavimo ga da spava.“

Ona ugasi svjetlo i oni tiho iziđu na tamni hodnik i pođu tapkajući u svoju sobu.

Kern je upravo vozio teške tačke pune zemlje od paviljona k Marillu kad ga zaustaviše dva gospodina.

„Jedan čas, molim! Vi također“, reče jedan Marillu.

Kern nespretno spusti tačke na zemlju. Znao je o čemu se radi. Taj ton je poznavao: u cijelom bi svijetu skočio iz kreveta kada bi začuo kraj sebe taj tih, uljudan i neumoljiv zvuk.

„Hoćete li nam, molim vas, pokazati vaše isprave?“

„Nemam ih kod sebe“, odvrati Kern.

,,A da li biste nam vi htjeli, molim, pokazati svoje isprave“, reče Marili.

„Ali svakako, rado? Evo, to je vjerojatno dovoljno? Policija. Gospodin je kontrolor iz ministarstva rada. Vi razumijete: velik broj nezaposlenih u Francuskoj prisiljava nas na kontrolu ...“

„Razumijem, gospodine moj, Na žalost, mogu vam pokazati samo dozvolu boravka; dozvolu za rad nemam; vi to sigurno niste ni očekivali...“

„Imate pravo, gospodine moj“, reče kontrolor uljudno, „mi to nismo očekivali. Ali to nam je dovoljno. Možete raditi dalje. U tom naročitom slučaju, kod gradnje izložbe, vlada ne želi prestrogo provoditi svoje odredbe. Oprostite, molim, zbog smetanja.“

„Molim, to je vaša dužnost.“

„Mogu li vidjeti vašu ispravu?“ upita kontrolor Kerna.

„Nemam je.“

„Nikakav dokument?“

„Ne.“

„Vi ste doputovali ilegalno?“

„Nije bilo druge mogućnosti.“

„Veoma žalim“, reče čovjek iz policije, „ali morate poći s nama na prefekturu.“

„Računao sam s tim“, odvrati Kern i pogleda Marila. „Recite Ruth da su me uhvatili; vratit ću se tako brzo koliko je moguće. Neka se ne plaši.“

Govorio je njemački. „Nemam ništa protiv ako još jedan čas želite razgovarati“, izjavi susretljivo kontrolor.

„Brinut ću se za Ruth dok se ponovo ne vratite“, reče Marili njemački. „Sretno, stari momče. Neka vas prebace preko Basela. Natrag preko Burgfelda. Telefonirajte iz gostionice Steiff u hotel Steiff u St. Louisu po taksi do Mühlhausena i odatle do Belforta. To je najbolji put. Ako vas odvedu u Santé, pišite mi čim bude moguće. Osim toga i Klassmann će paziti. Ja ću ga odmah nazvati.“

Kern kimne Marillu. „Gotov sam“, reče onda. Zastupnik policije preda ga čovjeku koji je čekao u blizini. Kontrolor pogleda Marilla smiješeći se. „Lijepe riječi na rastanku“, reče izvrsnim njemačkim jezikom. „Izgleda da dobro poznajete naše granice.“

„Na žalost“, odvrati Marili.

Marili je s Waserom sjedio u jednom bistrou. „Dođite“, reče on, „uzmimo još jednu rakiju! Prokletstvo, ne usuđujem se u hotel! To je prvi put što mi se tako šta događa. Šta ćete vi? ,Fine’ ili ,pernod’?“

„ ,Fine’“, izjavi Waser dostojanstveno. „U našim krugovima to je uobičajeno. Svaki čas nekog zgrabe, i to treba onda saopćiti ženi ili djevojci. Najbolje da startate s velikom, općom stvari koja uvijek traži žrtvu.“

„Kakva opća stvar?“

„Pokret! Revolucionarno buđenje masa, naravno!“

Marili je neko vrijeme pažljivo promatrao komunista. „Waser“, reče onda mimo, ,,s time ne bismo daleko došli. Tako nešto dobro je za socijalistički manifest i ništa drugo. Zaboravio sam da se bavite politikom. Popijmo svoje rakije i onda na oružje! Već će nekako proći.“

Platili su i pošli kroz blatnu snježnu kašu prema hotelu Verdun. Waser nestade u katakombi, a Marili se polako popne stepenicama.

On pokuca na Ruthinim vratima. Ona otvori tako brzo kao da je čekala iza vrata. Kad je ugledala Manila, nestade smiješka s njena lica.

„Marili“, reče ona.

„Da, to vjerojatno niste očekivali, zar ne?“

„Mislila sam da je Ludwig. I on bi svakog časa morao doći.“

Marili uđe. Na stolu je vidio tanjure, kuhalo na špirit s vodom koja je ključala, kruh i narezak i nekoliko cvjetova u jednoj vazi. Vidio je sve to, vidio je Ruth, koja je puna očekivanja stajala pred njim, i, tek da nešto učini, neodlučno digne vazu.

„Cvijeće“, mrmljao je. „Još i cvijeće...“

„Cvijeće je u Parizu jeftino“, reče Ruth.

„Da. Nisam tako mislio.“ Marili tako oprezno stavi natrag vazu kao da nije od debelog jeftinog stakla, već iz najtanjeg porculana. „To čini sve tako prokleto teškim, to sve...“

„Šta?“

Marili ne odgovori.

„Znam“, reče odjednom Ruth. „Policija je uhvatila Ludwiga.“

Marili se okrene k njoj. „Da, Ruth.“

„Gdje je?“

„Na prefekturi.“

Ruth šuteći uzme svoj kaput. Obuče ga, strpa nekoliko stvari u džepove i htjede pored Marilla izaći napolje. On je zadrži. „To je besmisleno“, objasni on. „To ne pomaže ni njemu ni vama. Imamo nekog na prefekturi koji pazi. Ostanite ovdje!“

„Kako bih to mogla? Još bih ga mogla vidjeti! Neka zatvore i mene! Onda ćemo zajednički prijeći granicu!“

Marili ju je čvrsto držao. Bila je kao stisnuto željezno pero. Lice joj bijaše blijedo i činilo se kao da je od naprezanja postalo manje. Onda odjednom popusti.

„Marili...“ reče bespomoćno, ,,šta da učinim?“

„Ostanite ovdje. Klassmann je na prefekturi. On će nam reći šta se dogodilo. Mogu mu samo dati izgon. Onda će za nekoliko dana opet biti ovdje. Obećao sam mu da ćete vi ovdje čekati. On zna da ćete biti razumni.“

„Da, bit ću.“ Oči joj bijahu pune suza. Ona svuče ¡kaput i spusti ga na pod. „Marili“, reče ona, „zašto se sve to događa s nama? Ta mi nismo nikome ništa učinili?“

Marili je zamišljeno pogleda. „Mislim da je upravo to razlog“, reče on. „Doista, mislim da je to zbog toga.“

„Hoće li ga odvesti u zatvor?“

„Ne vjerujem. Saznat ćemo preko Klassmanna. Moramo čekati do sutra.“

Ruth kimne i polako digne s poda svoj kaput. „Da li vam je Klassmann još nešto rekao?"

„Ne. Govorio sam s njim samo jedan čas. Odmah zatim otišao je na prefekturu.“

„Danas prije podne bila sam tamo s njim. Pozvali su me.“ Ona izvadi jedan papir iz džepa, izravna ga i pruži ga Marillu. „Zbog ovoga.“

Bijaše to dozvola boravka za Ruth, koja je vrijedila četiri tjedna. „To je uredio Komitet za izbjeglice. Imala sam još pasoš kome je istekao rok. Klassmann mi je donio tu vijest. Nekoliko mjeseci radio je na tome. Htjela sam pokazati Ludwigu. Zbog toga je i cvijeće ovdje na stolu.“

„Tako, zbog toga!“ Marili je u ruci držao dokument. „To je prokleta sreća i prokleta nesreća u isti mah“, reče on. „Ali, više sreća. Ovo ovdje je neka vrsta čuda. To se ne dobiva lako. Ali Kern će se lako vratiti. Vjerujete li to?“

„Da“, reče Ruth. „Jedno ne ide bez drugoga. On se mora vratiti.“

„Dobro. A sada ćete izaći sa mnom. Jest ćemo negdje. I popit ćemo nešto – za dozvolu boravka i za Kerna. On je iskusan vojnik. Svi smo mi vojnici. Vi također. Nije li tako?“

„Da...“

„Kern bi se za ovo što držite u ruci dao pedeset puta prognati kličući od veselja, to valjda znate, zar ne?“

„Da, ali ja stoput radije ne bih...“

„Znam“, prekine Marili. „O tome ćemo razgovarati kad se on ponovo vrati. To je jedno od prvih vojničkih pravila.“

„Ima li novaca da se doveze natrag?“

„Mislim da ima. Mi stari borci uvijek imamo toliko sa sobom, za svaki slučaj. Ako nema dovoljno, Klassmann će mu prokrijumčariti ostatak. On je naša predstraža i naša patrola. A sada dođite! Ponekad je prokleto dobro što na svijetu postoji rakija. Osobito u posljednje vrijeme!“

Kad se vlak zaustavio na granici, Steiner bijaše veoma budan i napet. Francuski carinici prolazili su ravnodušno i brzo. Tražili su pasoš, udarili pečat i napustili odio. Vlak je ponovo krenuo i polako vozio dalje. Steiner je znao da je ovaj čas odlučeno o njegovoj sudbini; više nije mogao natrag.

Nakon nekog vremena uđu dva njemačka činovnika i pozdrave. „Vaš pasoš, molim.“

Steiner uzme knjižicu i pruži je mlađem koji ju je tražio.

„Zašto putujete u Njemačku?“ upita drugi.

„Želim posjetiti rodbinu.“

„Živite u Parizu?“

„Ne. U Grazu. U Parizu sam posjetio nekog rođaka.“

„Koliko ćete dugo ostati u Njemačkoj?“

„Otprilike četrnaest dana. Onda putujem natrag u Graz.“

„Imate li sa sobom deviza?“

„Da. Petsto franaka.“

„To moramo unijet u pasoš. Novac ste donijeli iz Austrije?“

„Ne, dao mi je bratić u Parizu.“

Činovnik je promatrao pasoš, onda upiše nešto unutra i udari pečat.

„Imate li nešto za carinjenje?“ upitao je drugi.

„Ne, ništa.“ Steiner skine kovčeg.

„Imate li još neke veće prtljage?“

„Ne, to je sve.“

Činovnik površno pregleda kovčeg. „Da li imate sa sobom novine, knjige ili neke druge štampane stvari?“

„Nemam.“

„Hvala.“ Mlađi činovnik vrati Steineru pasoš. Obojica pozdrave i odu. Steiner odahne. Najednom primijeti da je mokar od znoja.

Vlak je stao brže voziti. Steiner se naslonio i gledao kroz prozor. Napolju bijaše noć, oblaci su brzo i nisko prolazili nebom, a među njima blistahu zvijezde. Prelijetale su male, polu osvijetljene željezničke stanice. Crvena i zelena svjetla signala brzo su promicala, a tračnije su sjajile. Steiner je spustio prozor i gledao napolje. Vlažan vjetar vožnje udarao mu je u lice i kosu. Disao je duboko; činilo se da je to drugi zrak. Bio je to jedan drugi vjetar, jedan drugi horizont, bilo je drugo svjetlo, topole su se drukčije i prisnije savijale na cestama, a ceste su vodile nekamo u njegovo srce – on je disao duboko, bilo mu je vruće, njegova je krv kucala, krajolik se dizao i gledao ga; zagonetno, a ipak ne više strano – prokletstvo, mislio je, šta je to, postajem sentimentalan! Ponovo sjedne i pokuša spavati, ali nije mogao. Tamni krajolik napolju mamio je i zvao, pretvorio se u lica i uspomene, i kad je vlak grmio preko mosta Rajne, ponovo su ustale teške ratne godine; voda što se ljeskala i tekla prigušenim šumom bacala je uvis stotine imena, nestala, mrtva, gotovo već zaboravljena imena, imena pukovnija i drugova, gradova i logora, imena iz tame godina – to bijaše sudar, i Steiner je odjednom stajao u oluji svoje prošlosti, htio se braniti, a nije mogao.

Bio je sam u odjeljku. Palio je cigaretu za cigaretom i šetao malom prostorijom gore-dolje. Nije mogao vjerovati da sve to ima još takvu moć nad njim. Grčevito se počeo siliti da misli na sutra, na to kako mora pokušati proći a da ne svrati pozornost, na bolnicu, na svoj položaj i koga će od svojih prijatelja moći posjetiti i pitati.

Ali sve to učini mu se u tom času čudnovato maglovitim i nestvarnim – izmicalo je kad je htio uhvatiti; čak i opasnost u kojoj je lebdio i kojoj se vozio u susret izblijedjela je u apstraktnu predodžbu, nije imala snage da ohladi njegovu drhtavu krv i da je prisili na razmišljanje, naprotiv, bičevala ju je u jedan vir u kome se činilo da se njegov život vrti kao u nekom tamnom plesu i nekom mističnom povratku. Onda odustane. Znao je da je to posljednja noć; sutra će sve izblijedjeti pred onim drugim – bila je to posljednja čista noć u neizvjesnosti, u oluji osjećaja, bila je to posljednja noć bez okrutnog saznanja i jasnoće propasti. Odustao je od toga da misli. Predao se.

Noć se rastvorila velika pred prozorom vlaka koji je jurio. Bila je bez kraja; rastvorila se nad četrdeset godina jednog čovjeka i nad njegovim životom, za koji četrdeset godina znače vječnost. Sela koja su promicala, s malo svjetla i ponekim lavežom psa, bijahu sela njegova djetinjstva – u svima se igrao, preko svih prođoše njegova ljeta i njegove zime, i sva zvona njihovih kapelica zvonila su njemu. Sume, koje su crne i bunovne prelijetale, bijahu šume njegove mladosti – njihov zeleno-zlatan sumrak stajao je poput svoda nad njegovim prvim krstarenjima, u njihovim glatkim jezerima ogledavalo se njegovo lice bez daha dok je prisluškivao život mrljastih guštera s crvenim trbusima – a vjetar koji je u bukvama svirao poput harfe i pjevao u borovima bijaše prastari vjetar pustolovina. Mutno osvijetljene ceste koje bijahu poput mreže napete preko velikih polja bile su ceste njegova nemira, svima je putovao, oklijevao na njihovim raskršćima, poznavao je njihov rastanak i njihovu nadu i njihov povratak od horizonta do horizonta, poznavao je njihove miljokaze i dvorišta koja su kraj njih ležala. I kuće, pod sagnutim krovovima kojih bijaše uhvaćeno svjetlo, i kako crvenkasto svjetlo prozora obećava toplinu i dom; stanovao je u svakom od njihovih prozora, poznavao je blagi pritisak kvaka, znao je tko čeka ispod okruglog svetla lampe, čelo malo nagnuto, vatrenozlatna kosa poprskana iskrama – ona čije je lice svagdje stajalo i čekalo, na svim cestama i svim kutovima svijeta, neki put zatamnjeno, često gotovo nevidljivo, preliveno čežnjom i željom za zaboravom, to lice njegova života, kome sada putuje u susret, to lice koje se sada širi noćnim nebom, oči koje blistaju iza oblaka, usta koja s horizonta govore bezglasne riječi, ruke koje već osjeća u vjetru, u lahoru drveća, i smiješak u kome se utapa krajina i njeno srce u naletu beskrajnog osjećaja.

Osjećao je kako se njegove žile tope i otvaraju i činilo mu se da se njegova krv izlijeva u ozarenu rijeku koja je napolju prima i buja i s njome jače dolazi natrag; koja nosi njegove ruke i uzima ih sa sobom k dalekim rukama koje se pružaju prema njemu, osjećao je tu rijeku koja kruži, koja lomi od njega komad po komad i otplavljuje ga sa sobom, koja oslobađa njegovu osamljenost kao divlja voda u proljeće santu leda i koja mu u toj jedinoj, beskrajnoj noći daje osamljenu sreću povezanosti sa svime i koja mu na grudi naplavljuje život, izgubljene godine, sjaj ljubavi i duboko saznanje o povratku s one strane razaranja.

XX

Steiner je stigao ujutro u jedanaest sati. Kovčeg je ostavio u garderobi i odmah otišao u bolnicu. Nije vidio grad; vidio je samo nešto što je s obje strane protjecalo kraj njega, bujice kuća, kola i ljudi.

Zastao je pred velikom bijelom građevinom. Oklijevao je jedan čas. Zurio je u široki portal i beskonačne redove prozora na katovima. Negdje tamo – a možda i ne više. On stisne zube i uđe.

„Htio bih saznati kada je vrijeme posjetama“, reče on u prijavnom uredu.

„Za koji razred?“ upita sestra.

„To ne znam. Prvi put sam ovdje.“

„Kome želite?“

„Gospođi Mariji Steiner.“

Steiner se u prvi čas čudio kad je sestra ravnodušno otvorila debelu knjigu. Kad je izgovorio to ime gotovo je očekivao da će se srušiti bijeli trijem, ili da će sestra skočiti i pozvati nekog, stražu ili policiju.

Sestra je listala. „Pacijenti prvog razreda mogu primati posjete u svako vrijeme“, reče ona dok je tražila.

„Neće biti prvi razred“, odvrati Steiner. „Možda treći.“

„Za treći razred je vrijeme posjeta od tri do pet.“

Sestra je tražila i tražila. „Kako ono bijaše ime?“ upita ona.

„Steiner, Marija Steiner.“ Steineru se odjednom osuši grlo. Zurio je u zgodnu sestru, nalik na lutku, kao da očekuje smrtnu osudu. Čekao je na to da kaže: umrla.

„Marija Steiner“, reče sestra, „drugi razred. Soba petsto pet, peti kat. Vrijeme posjetima od tri do šest sati.“

„Petsto pet. Mnogo hvala, sestro.“

„Molim, gospodine!“

Steiner zastane. Sestra se maši telefona koji je zvonio. „Želite li još nešto pitati, gospodine?“

„Da li još živi?“ upita Steiner.

Sestra odloži slušalicu. U školjci je dalje kreketao tihi, limeni glas, kao da je telefon životinja.

„Naravno, gospodine“, reče sestra i pogleda u knjigu. „Inače bi bio znak iza njenog imena. To se uvijek tačno javlja.

„Hvala.“

Steiner se prisiljavao da ne upita da li bi odmah mogao otići gore. Bojao se da će htjeti saznati zašto, a on je morao paziti da ne postane sumnjiv. Zbog toga iziđe.

Bez cilja je prolazio ulicama, uvijek ponovo u većim krugovima oko bolnice. Ona živi, mislio je. Bože moj, ona živi! Onda ga odjednom spopadne strah da bi ga netko mogao prepoznati i potraži neku zabitnu krčmu da tamo pričeka. Naruči nešto za jelo, ali nije mogao jesti.

Konobar ga iznenađeno pogleda. „Zar vam ne prija?“

„Ne, dobro je. Ali prije toga donesite mi jednu trešnjevaču.“

Silio se da pojede obrok. Onda naruči novine i cigarete. Pravio se kao da čita i trudio se da doista čita. Ali ništa nije dopiralo kroz zid njegova čela. Sjedio je u polutamnoj prostoriji koja je smrdjela na jelo i ishlapjelo, razliveno pivo i proživljavao je najstrašnije časove svog života. Zamišljao je da Marija sada u te satove umire, čuo je kako ga očajno doziva, video je njeno lice preliveno samrtnim znojem i sjedio poput olova na svojoj stolici, šuškao novinama pred sobom, stiskao zube da ne stenje, da ne skoči i da ne pobjegne. Kazaljka njegova sata, što se šuljala, bila je ruka sudbine koja je svojom sporošću zaustavljala i gotovo gušila njegov život.

Napokon odloži novine i listane. Konobar je stajao naslonjen na šank i čačkao zube. Prišao je kad je vidio da gost ustaje.

„Platiti?“ upita on.

„Ne“, reče Steiner. „Još jednu trešnjevaču.“

„Dobro.“ Konobar natoči.

„Uzmite i vi jednu.“

,,U redu.“

Konobar natoči još jednu čašu i digne je s dva prsta.

,,U zdravlje!“

„Da“, reče Steiner, ,,u zdravlje.“

Popili su i odložili čaše. „Igrate li biljar?“ upita Steiner.

Konobar pogleda tamnozeleni presvučen stol koji je stajao u sredini gostionice. „Malo.“

„Hoćemo li jednu partiju?“

„Zašto ne? Igrate li dobro?“

„Dugo nisam igrao. Ako želite, možemo prvo odigrati jednu pokusnu partiju.“

,,U redu.“

Namazali su štapove kredom i odigrali nekoliko udaraca. Onda započnu partiju i Steiner dobije.

„Vi igrate bolje od mene“, reče konobar. „Morate mi mati deset poena prednosti.“

„Dobro.“

Ako dobijem ovu partiju^ sve će biti dobro, mislio je Steiner. Ona živi, vidim je, ona će možda opet ozdraviti...

Igrao je pažljivo i dobio igru. „Sad ću vam dati dvadeset poena prednosti“, reče on. Tih dvadeset poena bijahu ujedno i život i zdravlje i bijeg, a bijele lopte i zvuk kojim su se sudarale bijahu kao škljocanje ključeva sudbine. Igra je bila oštra. Konobar se dobrom serijom približio krajnjem rezultatu, nedostajala su mu još dva poena; onda za jedan centimetar promaši posljednju loptu. Steiner uzme svoj štap i počne igrati. Pred očima mu je bljeskalo i on je nekoliko puta morao prekinuti; ali bez pogreške završi igru.

„Dobro igrate“, reče konobar s priznanjem.

Steiner zahvalno kimne i pogleda na sat. Prošlo je tri. Brzo plati i ode.

Penjao se stepenicama pokrivenim linoleumom i sav se pretvorio u neizmjerno visoko, mahnito treperenje. Dugi hodnik zaokrene, zatalasa se, a onda iskoče vrata, bijela poput krede, pojave se pred njim i zastanu: petsto pet.

Steiner pokuca. Nitko ne odgovori. On pokuca još jedanput. Želudac mu se zgrčio u strahovitom strahu da bi se još sada moglo nešto dogoditi. On otvori vrata.

U svjetlu popodnevnog sunca ležala je malena soba kao otok mira s nekog drugog svijeta. Činilo se kao da vrijeme koje odjekuje i juri naprijed nema više moći nad tim neizmjerno tihim likom koji je ležao u krevetu i gledao u Steinera. On malo zatetura i šešir mu padne. Htio se sagnuti da ga podigne, ali uto pukne nešto poput udarca u njegovim leđima i, ne znajući šta čini, klečao je pored kreveta i bezglasno se prelio suzama od uzbuđenja i povratka.

Ženine su ga oči dugo i spokojno gledale. Tek postepeno postadoše nemirne. Ćelo se stalo trzati, a usne micati. Onda u njima zaplamti nešto poput straha. Ruka koja je ležala nepomično na pokrivaču digne se kao da se želi uvjeriti i dodirnuti ono što oči vide.

„Ja sam to, Marijo“, reče Steiner.

Žena pokuša da digne glavu. Njene su oči lutale preko lica koje bijaše tik uz njeno.

„Budi mirna, Marijo, ja sam to“, reče Steiner. „Došao sam.“

„Josef.,.“ šaptala je žena.

Steiner je morao sagnuti glavu. Na oči su mu navrle suze. Ugrize se za usne i proguta.

„Ja sam to, Marijo. Vratio sam se k tebi.“

„Ako te uhvate..šaptala je žena.

„Neće me naći. Ne mogu me naći. Mogu ostati ovdje, ostajem kraj tebe!“

„Uhvati me. Josef – moram osjetiti da si ovdje. Vidjela sam te često ...“

On uhvati njene lagane ruke s plavim žilama i poljubi ih. Onda se nagne nad nju i poljubi njena umorna i već daleka usta. Kad se uspravio, oči joj behu pune suza. Ona blago strese licem i kaplje su padale kao kiša.

„Znala sam da ne možeš doći. Ali uvijek sam te čekala..

„Sada ću ostati kraj tebe.“

Ona pokuša da ga odgurne. „Ta ne možeš ostati ovdje! Moraš otići. Ti ne znaš šta se ovdje dogodilo. Moraš odmah otići. Idi, Josef ...“

„Ne, nije opasno.“

„Opasno je, ja to bolje znam. Vidjela sam te i sad idi. Neće više dugo trajati. Mogu ostati sama.“

„Uredio sam tako da mogu ostati ovdje, Marijo. Sprema se amnestija; i mene će osloboditi.“

Gledala ga je nepovjerljivo.

„Istina je“, reče on, „kunem ti se, Marijo. Nit'ko ne treba znati da sam ovdje. Ali nije strašno ako saznaju.“

,.Ja neću ništa reći. Josef. Ja nisam nikada ništa rekla.“

„Znam to, Marijo.“ Ćelo mu postade toplo. „Ti nisi tražila rastavu?“

„Nisam. Kako bih to mogla! Nemoj se ljutiti zbog toga.“

„Htio sam to samo zbog tebe, da bi tebi bilo lakše.“

„Nije mi bilo teško. Pomogli su mi. I to, da sam dobila ovu sobu. Bilo je bolje ležati sam. Ti si onda više bio ovdje.“

Steiner ju je gledao. Lice se stopilo, kosti iskočile, koža bijaše voštano blijeda s plavim sjenama.

Vrat bijaše loman i tanak, a ključne su kosti stršile iz upalih ramena. Čak su i oči bile mutne, a usta bezbojna. Samo je kosa svijetlila i blještala i činilo se da je postala gušća i jača, kao da se u njoj skupila sva prošla snaga da bi trijumfirala nad tijelom koje se gasi. Na popodnevnom suncu nabrala se kosa, kao oreol rumenila i zlata, kao divlji protest protiv umora djetinjeg tijela pod ponjavom koju jedva podiže.

Otvoriše se vrata i uđe sestra. Steiner ustane. Sestra je nosila čašu s mliječnom tekućinom i stavi je na stol. „Imate posjet?“ reče ona dok su joj brze plave oči motrile Steinera.

Bolesnica pomakne glavu. „Iz Breslau“, prošapta ona.

„Čak otamo? To je lijepo. Onda ipak imate malo razonode.“

Dok je sestra vadila toplomjer plave oči ponovo brzo prijedoše preko Steinera.

„Ima li vrućicu?“ upita Steiner.

„Ah ne“, odvrati sestra veselo. „Već je odavno nema.“

Ona stavi toplomjer i ode. Steiner privuče stolicu do kreveta i sjedne sasvim blizu Marije. Uzme njene ruke u svoje. „Da li se veseliš što sam ovdje?“ Znao je koliko je glupo njegovo pitanje.

„To je sve“, reče Marija bez smiješka.

Gledali su se i šutjeli. Bilo je tako malo toga da se kaže, jer bijaše tako mnogo što su ponovo zajedno. Gledali su se i ništa osim njih nije postojalo. Život više nije imao budućnosti ni prošlosti, postojala je još samo sadašnjost. Samo spokoj, tišina i mir.

Sestra je još jedanput ušla i povukla crtu na krivulji temperature; oni to nisu gotovo ni primijetili. Gledali su se. Sunce se polako pomicalo dalje, oklijevajući je napustilo plamteću, lijepu kosu i spustilo se poput mekane mačke od svjetla tik uz nju na jastuke; onda se nevoljko pomaklo prijeko k zidu i polako se njime penjalo; gledali su se. Sumrak je ušao na plavim nogama i ispunio sobu; oni su se gledali i nisu skidali pogleda sve dok se nisu pojavile sjene iz kutova sobe i zastrte svojim krilima bijelo lice, jedino bijelo lice.

Vrata se otvoriše i s bujicom svjetla uđe liječnik i za njim sestra. „Sada morate ići“, reče sestra.

„Da“, Steiner ustane i nagne se nad krevet. „Sutra ću opet doći, Marijo.“

Ležala je kao poluspavajuće, polusanjajuće dijete, izmoreno igrom. „Da“, reče ona, i on nije mogao razabrati da li to govori njemu ili liku o kome je sanjala.

„Da, dođi opet.“

Napolju je Steiner čekao liječnika. Pitao ga je koliko će još dugo trajati. Liječnik ga je promatrao. „Najviše tri do četiri dana“, reče onda. „Čudo je što je uopće toliko dugo izdržala.“

„Hvala.“ Steiner polako siđe stepenicama. Pred portalom zastane. Pred njim je odjednom ležao grad. Nije to video kad je došao – ali sada je ležao pred njim jasan i neizbježan. Vidio je ulice, vidio je opasnost, nevidljivu, nijemu opasnost koja je na njega vrebala na svakom uglu, u svakim vratima, na svakom licu. Znao je da ne može mnogo učiniti. Mjesto gdje bi ga mogli uhvatiti, kao divljač na pojilu u džungli, bijaše ta bijela, kamena zgrada iza njega. Ali je također znao da se mora sakriti kako bi se ponovo mogao vratiti. Tri do četiri dana. Ništa i cijela vječnost. Razmišljao je jedan čas da li da potraži nekog od svojih. To je najmanje upadno za prvi dan.

Kern je sjedio s Austrijancem Leopoldom Bračkom i Westfalcem Moenckeom u jednoj ćeliji zatvora La Santé. Lijepili su vrećice.

„Djeco“, reče Leopold nakon nekog vremena, „voda mi se tako skupila u usta – neljudski! Najradije bih požderao ljepilo – kad me ne bi kaznili.“

„Čekaj još deset minuta“, odvrati Kern. „Onda dolazi večernje žderilo.“

„To ništa ne pomaže! Poslije toga ću istom biti gladan.“ Leopold napuhne jednu vrećicu i onda je rasprsne uz prasak. „Nesreća je to što čovek ima želudac u tako prokletim vremenima. Ako pomislim sada na koljenicu – ili čak na rebarca, mogao bih srušiti čitavu ovu daščaru!“

Moencke digne glavu. „Ja više volim veliki, krvavi beefsteak“, izjavi on. ,,S lukom i pečenim krumpirima. Usto ledeno pivo.“

„Prestani!“ Leopold zastenje. „Mislimo na nešto drugo. Na cvijeće, ako želiš.“

„Zašto baš na cvijeće?“

„Nešto lijepo, zar ne razumiješ? Da odvratimo misli!“

„Vidio sam jednu lijehu s ružama.“ Leopold je grčevito pokušavao da se sabere. „Prošlog ljeta. Pred zatvorom u Pallanzi. Uveče, na suncu, kad su nas pustili. Crvene ruže. Tako crvene kao – kao ..

„Kakav sirov beefsteak“, pomogne Moencke.

„Ah, prokletstvo!“

Zazvekeće ključ. „Dolazi žderilo“, reče Moencke.

Vrata se otvore. Nije bio čuvar s jelom; bio je nadglednik. „Kern ..reče on.

Kern ustane.

„Pođite sa mnom! Posjet!“

„Vjerojatno predsjednik republike“, pretpostavljao je Leopold.

„Možda Klassmann. Ta on ima dokumente. Moguće je donio nešto hrane.“

„Maslac!“ reče Leopold vatreno. „Jedan veliki komad. Žut kao suncokret!“

Moencke se smijuljio. „Čovječe, Leopold, ti liričaru! Sad već misliš na suncokrete!“

Kern zastane na vratima kao da ga je netko udario. „Ruth!“ reče bez daha. „Kako ti dolaziš ovamo? Jesu li te uhvatili?“

„Ne, ne, Ludwig!“

Kern brzo pogleda nadglednika koji se ravnodušno naslonio u kutu. Onda brzo pođe do Ruth.

„Za ime božje, idi odmah, Ruth“, šaputao je njemački. „Ti ne znaš šta se može dogoditi. Mogu te svakog časa uhapsiti; to znači četiri tjedna zatvora, a drugi put šest mjeseci! Dakle idi brzo – brzo!"

„Četiri tjedna?" Ruth ga uplašeno pogleda. „Četiri tjedna moraš ostati ovdje?"

„To ne smeta ništa! Imali smo smolu! Ali ti – nemoj da budemo lakomisleni. Svatko od tebe može tražiti isprave. Svaku sekundu!"

„Ali ja imam papire!"

„Šta?“

„Imam dozvolu boravka, Ludwig!“

Onda izvadi iz džepa cedulju i pruži je Kernu. On je zurio u papir. „Kriste!“ reče polako, nakon nekog vremena. „To je stvarnost! Istina i istinito! Pa to je kao kad mrtvac uskrsne! Dakle je ipak jednom uspjelo! Tko je to učinio? Ured za pomoć izbjeglicama?“

„Da. Ured za pomoć izbjeglicama i Klassmann.“

„Gospodine nadgledniče", reče Kern, „da li je dopušteno zatvoreniku da poljubi damu?“

Nadglednik ga lijeno pogleda. „Što se mene tiče, koliko god želite", odvrati on. „Glavno je da vam ne doturi nož ili pilu!"

„Ne bi se isplatilo za tih nekoliko tjedana." Nadglednik savije jednu cigaretu i zapali.

„Ruth!“ reče Kern. „Da li vam se javio Steiner?“

„Ne, ništa. Ali Marili kaže da to i nije moguće. On sigurno neće pisati. Naprosto će se vratiti. Odjednom će ponovo biti ovdje.“

Kern je pogleda. „Da li Marili zaista u to vjeruje?“

„Svi mi u to vjerujemo, Ludwig. Šta nam drugo preostaje?“

Kern kimne. „Da, zaista, što da radimo drugo! Tek je tjedan dana prošlo. Možda će uspeti.“

„Mora uspjeti. Ne mogu zamisliti drukčije.“

„Vrijeme", reče nadglednik. „Za danas gotovo.“ Kern zagrli Ruth. „Dođi opet", šaptala je ona. „Vrati se brzo! Ostaješ li ovdje u Santé?“

„Ne. Odvest će nas do granice.“

„Pokušat ću da dobijem još jednu dozvolu i da te posjetim. Vrati se. Ljubim te! Dođi brzo! Bojim se! Htela bih s tobom putovati!“

„To ne možeš. Tvoja dozvola vrijedi samo za Pariz. Vratit ću se.“

„Imam novaca ovdje. Pod naramenicom Izvuci ih kad me poljubiš.“

„Ne treba mi ništa. Imam kod sebe dovoljno. Zadrži to! Marili će paziti na tebe. Možda će se Steiner uskoro vratiti.“

„Vrijeme je“, opominjao je nadglednik. „Djeco, ta on ne ide pod giljotinu!“

„Do viđenja!“ Ruth poljubi Kerna. „Ljubim te. Vrati se, Ludwig!“

Zatim se ogledala i uzela omot s klupe. „Evo nešto za jelo. Dolje su pregledali. Sve je u redu“, reče nadgledniku. „Do viđenja, Ludwig!“

„Sretan sam, Ruth! Bože dragi, sretani sam zbog tvoje dozvole boravka. Ovo je sada raj!“

„Dakle naprijed!“ reče nadglednik. „Natrag u raj.“

Kern uze omot pod ruku. Bio je težak. Pošao je S nadglednikom natrag. „Znate“, reče ovaj zamišljeno nakon nekog vremena. „Mojoj je ženi šezdeset i malo je grbava. Neki put se toga sjetim ...“

Kad se Kern vratio, upravo je pred ćelijom stajao poslužitelj sa zdjelama.

„Kern“, reče Leopold neutješna lica. „Opet krumpirova juha bez krumpira.“

„To je juha od povrća“, objasni poslužitelj. „Možeš to zvati i kavom“, odvrati Leopold. „Sve ti vjerujem.“

„Šta imaš u omotu“ upita Westfalac Moencke. „Nešto za jelo. Samo još ne znam što.“ Leopoldovo lice se pretvori u sjajnu monstrancu. „Otvori! Brzo!“

Kern razveže uzicu. „Maslac!“ reče Leopold pobožno.

„Kao suncokret!“ dopuni Moencke.

„Bijeli kruh! Kobasice. Čokolada!“ nastavi Leopold u ekstazi. „A ovdje – čitav sir!“

„Kao sunčanica!“ ponovi Moencke.

Leopold se nije obazirao na to. Uspravio se. „Poslužitelju!“ reče zapovijedajući. „Uzmite vaše bijedno žderilo i...“

„Stoj!“ prekine Moencke. „Ne tako brzo! Ti Austrijanci! Zbog toga smo 1918. izgubili rat. Dajte zdjele ovamo“, reče poslužitelju.

On ih uzme i stavi na jednu klupu. Onda izvadi i ostale stvari i promatraše tu mrtvu prirodu. Na zidu iznad sira napisao je neki prijašnji zatvorenik olovkom: „Svaka stvar je prolazna – i doživotna robija!“ Moencke se smješkao. „Juhu od povrća smatrat ćemo naprosto čajem“, izjavi on. ,,A sad večerajmo kao obrazovani ljudi! Šta ti o tome misliš, Kern?“

„Amen!“ odvrati on.

„Sutra ću opet doći, Marijo.“

Steiner se nagne nad tiho lice i uspravi se.

Sestra je stajala na vratima. Njene su brze oči prešle preko njega, nije ga gledala. Čaša u njenoj ruci je drhtala i tiho zveketala.

Steiner iziđe na hodnik. „Stanite!“ zapovijedi jedan glas.

Lijevo i desno od vrata stajahu dva čovjeka u uniformi s revolverima u ruci. Steiner zastane. Nije se ni uplašio.

„Kako se zovete?“

„Johann Huber.“

„Dođite sa mnom do prozora.“

Treći čovjek priđe k njemu i pogleda ga. „To je Steiner“, reče on. „Nema sumnje. Prepoznajem ga. Pa ti i mene vjerojatno poznaješ Steiner, zar ne?“

„Nisam te zaboravio, Steinbrenner“, odvrati Steiner mimo.

„Bit će ti i teško“, hihotao je čovjek. „Dobro došao kući! Zaista se radujem što te ponovo vidim. Ta sada ćeš valjda malo ostati kod nas, zar ne? Imamo prekrasan, novi logor, sa svim komforom."

„To vjerujem.“

„Okove!“ zapovjedi Steinbrenner. „Zbog opasnosti, slatki moj. Srce bi mi puklo kad bi nam još jednom pobjegao.“

Jedna se vrata otvoriše. Steiner pogleda preko ramena. Bijahu to vrata sobe u kojoj je ležala njegova žena. Sestra je pogledala napolje i brzo uvukla glavu.

„Aha“, reče Steiner, „otuda ...“

„Da, ljubav!“ hihotao je Steinbrenner. „Vraća natrag u gnijezdo i najprepredenije ptice – na dobrobit države i radost njihovih prijatelja.“

Steiner je gledao pjegavo lice s uvučenom bradom i plavičastim sjenama ispod očiju. Gledao je mimo u njega: znao je čime mu to lice prijeti, ali to bijaše veoma daleko, kao nešto što ga se još ništa ne tiče. Steinbrenner žmirne, oblizne usne i ustukne jedan korak.

„Još uvijek bez savjesti, Steinbrenner?“ upita Steiner.

Čovjek se kesio. „Imam dobru savjest, dragi. Postaje sve bolja što više takvih imam pod šakama. Imam prvorazredan san. S tobom ću učiniti iznimku. Posjećivat ću te noću da malo ćaskamo. Naprijed, odvedite ga!“ reče odjednom osorno.

Steiner je s pratnjom silazio stepenicama. Ljudi koji su ih sretali zastajali su i puštali ih šuteći da prođu. I na ulicama je vladala ista šutnja kad su prolazili.

Steinera odvedoše na preslušavanje. Ispitivao ga je neki stariji činovnik. U zapisnik su zaveli njegove podatke.

„Zašto ste došli u Njemačku?“ upita činovnik.

„Htio sam vidjeti ženu prije nego što umre.“

„Koga ste sreli ovdje od vaših političkih prijatelja?“

„Nikoga.“

„Bolje da to kažete ovdje meni prije nego što vas predvedu.“

„Već sam rekao: nikog.“

„Po čijem ste nalogu ovdje?“

„Nemam nikakvih naloga.“

„Kojoj ste se političkoj organizaciji u inozemstvu priključili?“

„Nijednoj.“

„Od čega ste živjeli?“

„Od toga što sam zaradio. Vidite da imam austrijski pasoš.“

,,S kojom ste se grupom ovdje trebali povezati?“

„Da sam to namjeravao, drukčije bih se skrivao. Znao sam šta radim kad sam išao svojoj ženi.“

Činovnik ga je još neko vrijeme ispitivao. Onda je proučavao Steinerov pasoš i pismo njegove žene koje su mu oduzeli. Zatim pogleda Steinera i još jednom pročita pismo.

„Danas poslije podne bit ćete predvedeni“, reče na kraju slegnuvši ramenima.

„Htio bih vas nešto moliti“, odvrati Steiner. „Malo je, ali za mene je to sve. Moja žena još živi. Ona zna da bih sutra ponovo trebao doći. Ako ne dođem, znat će da sam ovdje. Za sebe ne očekujem ni samilosti, ni bilo kakve povlastice; ali htio bih da moja žena umre mimo. Molim vas, zadržite me ovdje jedan ili dva dana i dopustite mi da vidim svoju ženu.“

„Ta ne ide. Ne smijem vam dati priliku za bijeg.“

„Neću bježati. Soba leži na petom katu i nema sporednih izlaza. Ako me netko odvede tamo i stražari pred vratima ne mogu ništa učiniti. Ne molim vas za sebe; molim vas za ženu koja umire.“

„Nemoguće“, reče činovnik. „Nemam za to ovlaštenja.“

„Vi imate ovlaštenja. Možete me još jedanput preslušati. I možete mi omogućiti sastanak. Razlog bi mogao biti da ću možda reći svojoj ženi nešto što bi bilo važno saznati. To bi ujedno bio razlog zašto bi moja straža ostala napolju. Mogli bi odrediti da u sobi ostane sestra, koja je povjerljiva, da bi čula što se razgovara.“

„Sve su to gluposti. Vi ništa nećete reći svojoj ženi, a ni ona vama.“

„Naravno da neću. Tà ona ništa ne zna. Ali ona bi mimo umrla.“

Činovnik je razmišljao i listao po spisima. „Mi smo vas u ono vrijeme preslušali o grupi VII. Niste rekli ni jedno ime. U međuvremenu smo našli Müllera, Bosea i Welldorfa. Hoćete li nam reći ostala imena?“ Steiner je šutio.

„Hoćete li nam reći ta imena ako vam omogućim da dva dana idete k svojoj ženi? “

„Hoću“, reče Steiner nakon nekog vremena. „Onda recite.“

Steiner je šutio.

„Hoćete li reći sutra uveče dva imena, a prekosutra ostala?“

„Imena ću vam reći prekosutra.“

„Obećajete li to?“

„Obećaj em.“

Činovnik ga je dugo gledao. „Vidjet ću što mogu učiniti. Sada će vas odvesti u ćeliju.“

„Hoćete li mi vratiti pismo?“ upita Steiner. „Pismo? Ono treba da ostane među spisima.“ Činovnik ga je neodlučno promatrao. ,,U njemu nema ničega što bi vas teretilo. Dobro, uzmite ga.“

„Hvala“, reče Steiner.

Činovnik pozvoni i Steinera odvedu. Šteta, mislio je, ali što da se učini? Ta sam bih sebi skuhao poparu kad bih pokazao malo čovječnosti. On odjednom udari šakom po stolu.

Moritz Rosenthal ležao je u svome krevetu. Prvi put poslije duga vremena nije imao bolova. Bilo je rano uveče i u srebrnoplavom sumraku pariških februarskih dana zasvijetliše prva svjetla. Moritz Rosenthal je nepomično promatrao kako se pali svjetlo iza prozora susjedne kuće; ona je plivala u sumraku kao ogromna lađa, kao prekooceanski brod prije odlaska. Komad zida između prozora bacao je dugu tamnu sjenu prijeko do hotela Verdun: izgledala je poput mosta za iskrcavanje načinjenog od sjene, mosta koji čeka da se prijeđe preko njega.

Moritz Rosenthal se nije micao; ležao je u svom krevetu, ali vidje kako se odjednom prozor širom otvorio i kako je netko, sličan njemu, ustao i zakoraknuo napolje. Preko sjene, prijeko, k lađi koja se lagano njihala u dugom sutonu života, dignula sidro i polako otplovila. Soba oko njega popuca kao kutija od kartona u bujici i kovitlajući se otplovi. Ulice su prolazile šumeći, šume su klizile ispod pramca, magla, lađa se dizala blago u tiho b ni janje neizmjernosti, oblaci su plivali ususret, zvijezde i duboka modrina, i onda, u tom njihanju poput uspavanke, pojavila se pred njim obala, ružičasta i zlatna, tamni se most ponovo nečujno spustio, Moritz Rosenthal silazio je dolje a kad se okrenuo lađe više nije bilo i on bijaše sam na neznanoj obali.

Široka, ravna cesta prostrla se pred njegovim nogama. Stari putnik nije dugo razmišljao; cesta je ovdje zato da se ide njome – a njegove noge poznavahu mnogo cesta.

Ali već nakon kratkog vremena izdigla su se iza srebrnog drveća blistava, ogromna vrata iza kojih su sjajile kupole i tornjevi. Pred ulazom je stajao veliki lik u svijetlu i sjaju s biskupskim štapom.

„Carina!“ pomisli Moritz Rosenthal i skoči iza grma. Pogledao je oko sebe. Više nije mogao natrag; dolje bijaše bezdan. Ništa ne pomaže, mislio je smireno stari emigrant. Morat ću se sakriti ovdje dok ne padne noć. Možda ću se onda moći odšuljati negdje sa strane i proći iza njega. Škiljio je između rašlja grana od alem-kamena i oniksa i vidio da taj snažni čuvar maše štapom. On se okrene još jednom. Ovdje ne bijaše nikoga osim njega. Čuvar mahne ponovo. „Tata Moritz“, zovne jedan blagi glas što je odjekivao. Samo zovi, mislio je Moritz Rosenthal, ja se neću javiti.

„Tata Moritz“, zovne glas ponovo, „iziđi iz tog grma tegobe.“

Moritz ustane. Uhvaćen sam, mislio je. Sigurno div trči brže od mene; ne pomaže ništa, moram ići tamo.

„Tata Moritz!“ zovne glas ponovo,

„Čak me i poznaje, takva smola!“ mrmljao je Moritz. Mora da su me i otuda već jednom prognali. To znači, po najnovijim zakonima, najmanje tri mjeseca zatvora. Nadam se da je bar hrana dobra i da mi na čitanje neće dati obiteljske časopise iz 1902, nego nešto suvremenije. Rado bih jednom pročitao nešto od Hemingwaya.“

Što se više približavao, vrata su postajala svjetlija i sjajnija. Kakve to sada svjetlosne efekte imaju na granici, razmišljao je Moritz, čovjek uopće više ne može raspoznati gdje se nalazi. Možda su nedavno sve osvijetlili da bi nas lakše uhvatili. Rasipnost!

„Tata Moritz", reče čuvar vrata, „zašto se skrivaš?“

I to je pitanje, mislio je Moritz, a poznaje me i zna što je sa mnom.

„Uđi unutra“, reče čuvar vrata.

„Slušajte“, odvrati Moritz, „zasada me, mislim, još ne možete kazniti. Još nisam prešao vašu granicu. Ili ćete uračunati i dio puta iza mene?“

„I to se računa“, reče čuvar.

Onda sam izgubljen, mislio je Rosenthal. Čini se da je to otok, možda Kuba, tamo su mnogi nedavno htjeli otići.

„Ne boj se“, reče stražar, „ništa ti se neće dogoditi. Uđi bez straha.“

„Slušajte“, odvrati Moritz Rosenthal, „hoću da vam odmah kažem istinu: nemam pasoš.“

„Nemaš pasoš?“

Šest mjeseci, mislio je Moritz, kad je začuo prijekoran glas, i strese pokorno glavom.

Čuvar vrata podigne štap. „Onda nećeš morati stajati dvadeset milijuna svjetlosnih godina na nebeskoj galeriji. Dobit ćeš odmah tapeciranu stolicu s naslonom i kratka krila.“

„Sve je to lijepo“, odvrati tata Moritz, „ali to ne ide. Nemam ulazne dozvole ni dozvole boravka. O dozvoli za rad da i ne govorimo.“

„Nemaš dozvole boravka? Ni vize? Ni dozvole za rad?“ Stražar digne ruku. „Onda ćeš čak dobiti ložu u prvom redu, sredina, s punim pogledom na nebesku vojsku.“

„Te ne bi bilo loše“, reče Moritz, „naročito zato što tako rado idem u kazalište. Ali sada dolazi ono što će sve upropastiti i zapravo se čudim što već mnogo prije ulaza ne stoji natpis da mi ne smijemo unutra. Dakle, ja sam Židov, bez njemačkog državljanstva. Već godinama ilegalac.“

Čuvar vrata digne obadvije ruke. „Židov? Bez građanskih prava. Ilegalac već godinama? Onda ćeš dobiti dva anđela da te poslužuju i usto jednog trubača.“ On zovne prema vratima. „Anđeo beskućnika!“ I jedan veliki lik u plavoj odjeći i s licem kao što ga imaju sve majke na svijetu iziđe i stane pred tatu Moritza. „Anđeo onih koji su mnogo trpjeli!“ vikne čuvar ponovo i jedna u bijelo odjevena pojava s vrčem suza na ramenu stane s druge strane tate Moritza.

„Jedan čas“, zamoli ovaj i upita čuvara: „Jeste li sigurni, gospodine, da tu unutra nije... ?“

„Ne bojte se. Naši koncentracioni logori su niže dolje.“

Oba anđela uzmu njegove ruke i onda tata Moritz, stari putnik, veteran emigranata, smireno krene kroz vrata prema velikom svjetlu, preko koga su odjednom, uz šum, sve brže i brže, počele padati šarene sjene.

„Moritz“, reče Edith Rosenfeld s vrata. „Ovdje je dijete. Mali Francuz. Hoćeš li da ga vidiš?“

Bilo je tiho. Ona oprezno stupi bliže. Moritz Rosenthal iz Godesberga na Rajni nije više disao.

Marija se još jedanput probudila. Cijelo je prijepodne ležala u agoniji gotovo bez svijesti. Sada je sasvim jasno prepoznala Steinera.

„Ti si još ovdje?“ prošapta uplašeno.

„Mogu ostati ovdje koliko dugo želim, Marijo.“

„Šta to znači?“

„Izašla je amnestija. I za mene. Ne moraš se više bojati. Sada ću zauvijek ostati ovdje.“

Pogledala ga je zamišljeno. „Govoriš mi to samo zato da bi me umirio, Josef ..

„Ne, Marijo. Amnestija je izišla jučer.“ On se okrene prema sestri, koja je nešto radila u dnu sobe.

„Zar ne, sestro, od jučer za mene više ne postoji opasnost da me uhvate?“

„Ne“, odvrati sestra nejasno.

„Molim vas, dođite bliže, moja bi žena htela da to jasno čuje od vas.“

Sestra je i dalje pognuto stajala. „Ta već sam rekla.“

„Molim, sestro!“ prošapta Marija.

Bilo je tiho.

„Molim, sestro“, šapne bolesnica još jednom.

Sestra bezvoljno priđe. Bolesnica ju je pozorno promatrala.

„Zar ne, od jučer smijem zauvijek ostati ovdje?“ upita Steiner.

„Da“, istisne sestra.

„Ne postoji nikakva opasnost da budem uhvaćen?“

„Ne.“

„Hvala, sestro.“

Steiner vidje kako oči umiruće žene postaju mutne. Nije više imala snage da plaće. „Sada je sve dobro, Josef“, prošapta ona. „I upravo sada, kad bi me trebao, moram otići...“

„Ti nećeš otići, Marijo...“

„Htela bih ustati i poći s tobom.“

„Otići ćemo zajedno.“

Ležala je neko vrijeme i gledala ga. Njeno lice bijaše sivo, kosti su iskočile, kosa je preko noći postala siva i bez sjaja. Steiner je sve to vidio i nije vidio, vidio je samo da još diše, i dok živi, bila je ona za njega Marija, njegova žena, okružena sjajem mladosti i duboko povezana s njim.

Veče se šuljalo u sobu, a izvana, s vrata, čulo se s vremena na vrijeme izazovno kašljanje Steinbrennera. Marijino disanje postade slabo, disala je na mahove i sa stankama. Onda utihne i prestane, kao slab vjetar koji je zaspao. Steiner je držao njene ruke dok se nisu ohladile. Umro je s njom. Kad je ustao da izađe, bio je bešćutan stranac, prazno tijelo koje je imalo kretnje čoveka. Ravnodušno je pogledao sestru. Napolju ga dočeka Steinbrenner i još jedan čovjek.

„Čekali smo te više od tri sata“, zareža Steinbrenner. „Još ćemo o tome češće razgovarati, u to možeš biti siguran.“

„Siguran sam, Steinbrenner, za te stvari sam kod tebe siguran.“

Steinbrenner oblizne usta. „Vjerujem da znaš da me treba osloviti s .gospodin narednik’, zar ne? Možeš mi i dalje govoriti .Steinbrenner’ i ,ti’ – ali ćeš zbog toga tjednima plakati krvave suze, dragi moj. Sada imam vremena za tebe.“

Silazili su širokim stepenicama, Steiner između stražara. Bila je blaga večer i prozori zaobljenog vanjskog dijela zida, koji su dosezali do poda, bijahu širom otvoreni. Mirisalo je na benzin i slutnju proljeća.

„Ta imam toliko neizmjerno mnogo vremena za tebe“, izjavi Steinbrenner polako i raspoloženo. „Čitav tvoj život, dragi moj. A naša imena tako lijepo pristaju – Steiner i Steinbrenner. Vidjet ću što još možemo od toga učiniti.“

Steiner kinine zamišljeno. Koso urezan otvoren prozor postade veći, sasvim blizu, on gume Steinbrennera prema prozoru, skoči na njega, preko njega i sruši se zajedno s njim u prazninu.

„Možete mimo uzeti novac“, reče Marili slomljeno i žalosno. „Izričito ih je ovdje ostavio za vas dvoje. Treba da vam ih predam ako se više ne vrati.“

Kern strese glavom. Upravo je stigao i sjedio sada prljav i pocijepan s Marillom u katakombi. Vozio se od Dijona kao pomoćnik vozača na teretnom vlaku.

„On će se vratiti“, reče on. „Steiner će se vratiti.“

„Neće se vratiti!“ Odvrati Marili naglo. „Gospode bože, ne otežavajte čovjeku još više s vašim vječnim: on će se vratiti. On se neće vratiti! Evo, čitajte ovo!“ On izvuče iz džepa zgužvan brzojav i baci ga na stol. Kern ga izravna. Bijaše iz Berlina, naslovljeno na vlasnicu „Verduna“. ,Srdačne čestitke rođendanu, Otto’ – pročita onda.

On pogleda Marilla. „Šta to znači?“ upita.

„To znači da su ga uhvatili. Tako smo se dogovorili. Jedan od njegovih prijatelja trebao je da pošalje brzojav. Moglo se predvidjeti. To sam mu odmah rekao. A sada uzmite konačno taj prokleti novac!“

On gume novac pred Kerna. „To je dvije tisuće dvjesta četrdeset franaka“, objasni. „I evo još nešto!“ On izvadi lisnicu i izvuče dvije male sveske. „To su vozne karte od Bordeauxa do Meksika. Na „Tacomi“. Portugalski teretni brod. Za vas i Ruth. Odlazi osamnaestog. Kupili smo ih od ostalog novca. Ovo je ostatak. Vize su već nabavljene. Nalaze se u Komitetu za izbjeglice.“

Kern je zurio u karte. „Ali...“ reče ne razumijevajući.

„Nikakav ali!“ prekine ga ljutito Marili. „Ne činite poteškoće, Kern! Stajalo je mnogo truda sve to! Prokleti slučaj! Prije tri dana Komitet za izbjeglice dobio je od meksičke vlade dozvolu da pošalje prijeko sto pedeset emigranata. Ako mogu platiti put. Jedno od čuda koja se katkada događaju. Klassmann je to saznao. Odmah smo platili za vas dvoje, prije nego što je bilo popunjeno. Novac bijaše ovdje, upravo sada. No, i...“

Šutio je. „Yvonne, donesite mi jednu trešnjevaču“, reče onda debeloj konobarici iz Elzasa.

Yvonne kimne i pođe prema kuhinji njišući se u bokovima.

„Donesite dvije!“ vikne Marili za njom.

Yvonne se okrene. „I onako bih to učinila, gospodine Marili“, izjavi ona.

„Dobro. Barem jedna razumna duša.“

Marili se ponovo okrenu Kernu. „Jesi li razumio u međuvremenu?“ upita on. „Malo nenadano, sve to, priznajem. Kad pokažete karte i vizu na prefekturi, dobit ćete dozvolu boravka do datuma polaska broda. Pa čak i onda ako ste ilegalno doputovali. To je postigao Komitet za izbjeglice. Možete već sutra otići tamo. To vam je jedina mogućnost da izađete iz tog dreka.“

„Da. Prvi put mjesec dana – drugi put šest mjeseci zatvora.“

„Šest mjeseci, da. A bilo kada uhvate čovjeka sasvim sigurno i drugi put!“ Marili pogleda gore. Pred njim je stajala Yvonne i stavila na stol poslužavnik s dvije čaše. Jedna je čaša bila obična; druga bijaše čaša za vodu do vrha napunjena trešnjevačom.

„To je za vas!“ objasni Yvonne smijuljeći se i pokaže palcem na veću čašu. „Za istu cijenu!“

„Hvala! Vi ste razumno dijete. Bilo bi odviše tužno da u braku neizbježno postanete Ksantipom. Ili dobrom mučenicom. U zdravlje!“

Marili jednim gutljajem ispije pola čaše. „U zdravlje, Kern!“ reče on. „Zašto ne pijete?“

On stavi čašu na stol i prvi put pogleda Kernu pravo u lice. „Samo nam još to treba“, reče onda, „da počnete plakati. Čovječe, zar se ne znate ponašati?“

„Ne plačem!“ odvrati Kern. „Ako i plačem, to je posrano svejedno! Ali prokletstvo! Za sve to vrijeme mislio sam da će Steiner biti ponovo ovdje kad se vratim, a sada mi dajete novac i vozne karte i ja sam spašen jer je on izgubljen, to je prokleta svinjarija, zar ne razumijete?“

„Ne! Ne razumijem. Vi sentimentalno brbljate! A sada popijte ovo ovdje! Tako, kako bi – no, kako bi on ispio. Dovraga, zar mislite da to meni ne ide do kosti?“

„Da...“

Kern ispije čašu. „Sad je bolje“, reče onda. „Imate li jednu cigaretu, Marili?“

„Naravno. Evo ...“

Kern duboko udahne dim. U polutami katakombe vidio je odjednom Steinerovo lice. Malo ironično, nagnuto naprijed, osvijetljeno treperavim svjetlom svijeće, kao onda, prije čitave vječnosti, u bečkom zatvoru, i činilo mu se kao da čuje miran, dubok glas: „No, baby?“ Da, mislio je, da, Steiner!

„Znade li to Ruth?“ upita on.

„Zna.“

„Gdje je ona?“

„Ne znam. Vjerojatno u Komitetu za izbjeglice. Nije znala da ćete doći.“

„Ne. Ni ja nisam tačno znao kada ću stići. Može li se u Meksiku raditi?“

„Da. Ali što, to ne znam. Dobit ćete dozvolu boravka i dozvolu za rad. To je sigurno.“

„Ne znam ni .riječi španjolski“, reče Kern. „Ili se tamo govori portugalski?“

„Španjolski. Morat ćete naučiti.“

Kern kimne.

Marili se nagne naprijed. „Kern“, reče odjednom promijenjenim glasom, „znam da to nije jednostavno. Ali kažem vam: otputujte! Ne razmišljajte! Otputujte! Gledajte da iziđete iz Evrope! Vrag zna što će se još sve ovdje dogoditi! Takva se prilika neće lako ponoviti. A ni toliko novaca nećete nikada više skupiti! Otputujte, djeco! Evo...“

On ispije što je ostalo u čaši.

„Putujete li s nama?“ upita Kern.

„Ne.“

„Zar nema dovoljno novaca i za troje? Mi također imamo još nešto.“

„Ne radi se o tome. Ja ostajem ovdje. Ne mogu vam objasniti zašto. Ja ostajem. Svejedno mi je što će biti. To se ne može objasniti. To se zna, i svršeno.“

„Razumijem“, reče Kern.

„Evo, dolazi Ruth“, odvrati Marili. „I tako kako ja ostajem, vi otputujte, da li i to razumijete?“

„Da, Marili.“

„Hvala bogu!“

Ruth zastane jedan čas na vratima. Onda potrči prema Kernu. „Kada si došao?“

„Prije pola sata.“

Ruth digne glavu iz njegova zagrljaja, koji bijaše beskrajan i kraći od kucaja srca. „Da li znaš ...?“

„Da. Marili mi je sve rekao.“

Kern se okrene. Marilla više nije bilo.

,,A znaš i to...?“ upita Ruth oklijevajući.

„Da, znam. Nećemo sada o tome govoriti. Dođi, izađimo odavde! Pođimo na ulicu. Napolje. Htio bih otići odavde. Iziđimo na ulicu.“

„Da.“

Prolazili su kroz Champs Elysees. Bilo je veće i polumjesec je blijedo stajao na jabučno zelenom nebu. Zrak bijaše srebren i čist i tako blag da su terase kavana bile pune gostiju.

Dugo vremena hodali su šuteći. „Znaš li zapravo gde se nalazi Meksiko?“ upita napokon Kern.

Ruth strese glavom. „Ne tačno. Ali više ne znam ni gdje se nalazi Njemačka.“

Kern je pogleda. Onda uze njenu ruku. „Moramo kupiti gramatiku i učiti španjolski, Ruth.“

„Prekjuče sam već kupila jednu. Antikvarnu.“

„Tako, antikvarnu ...“ Kern se smješkao. „Probit ćemo se već, Ruth, zar ne?“

Ona kimne.

,,U svakom slučaju vidjet ćemo nešto svijeta. Toga inače ne bi bilo kod kuće.“

Pošli su dalje, pored Rondpointa. Na drveću je probijalo prvo mlado zelenilo. U svjetlu ranih svjetiljaka izgledalo je kao treperava vatra sv. Elma, koja dolazi iz zemlje i plamti uzduž kestena. Zemlja nasada bijaše prekopana. Njen snažan miris čudnovato se miješao s mirisom benzina i ulja, koji je stalno lahorio preko široke ulice. Na nekim mjestima vrtlari su već zasadili leje cvatućih narcisa. Svjetlile su u sumraku. Bilo je vrijeme kad se dućani zatvaraju, i saobraćaj bijaše tako velik da se samo s naporom moglo prolaziti. Kern pogleda Ruth. „Kako mnogo ljudi ima“, reče on.

„Da“, odvrati ona. „Strahovito mnogo ljudi.“

Zabilješke

1 coup, francuski: potez, udarac, prijevara. U prenosnom značenju: džeparskl podvig.

2 Šlarafija. zemlja u kojoj teče med i mlijeko.

3 Svratište za ljubavne parove

4 Paillet, vrsta lake svilene tkanine.

Sadržaj

- LJUBI BLIŽNJEGA SVOGA

- I DIO

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX

- II DIO

- X
- XI
- XII
- XIII
- XIV
- XV
- XVI
- XVII
- XVIII
- XIX
- XX

- Zabilješke