УМЕЋЕ РОДИТЕЉСТВА

КАКО ПОДИЗАТИ ОДГОВОРНУ ДЕЦУ

Томас Гордон

Предговор

У Њујорк Тајмсу од 14. марта 1975. семинари названи Како бити успешан родитељ (Parent Effectiveness Training - PET) проглашени су за "национални покрет". Испрва су ми те речи изгледале као преувеличавање утицаја ових семинара, јер сам склон да будем незадовољан тиме што они нису успели да обухвате ни издалека све родитеље којима очигледно треба помоћ у тешком родитељском послу.

Ипак, овај чланак ми је подстакао сећања. Почео сам да процењујем шта се догодило у тринаестогодишњем периоду откако сам одржао свој први курс успешног родитељства тамо где живим - у Пасадени, у Калифорнији, са групом од 17 родитеља. Усредсредио сам се нарочито на период од првих пет година, јер је ова књига први пут штампана 1970.

Та прва група од 17 обучених родитеља порасла је на четврт милиона. Од једног курса у једној средини, семинар се проширио на хиљаде разних средина у 50 америчких држава и неколико страних земаља. Првих година ја сам био инструктор на свим курсевима. Сада, после дванаест година, више од 7000 стручњака обучено је да држи ове курсеве у својим срединама. А сваке године обучи се преко 1500 нових инструктора.

Курс је првобитно привлачио углавном родитеље чији су се односи са децом већ били пореметили и почели да стварају проблеме. Временом, наш семинар је стекао другачији профил. Прерастао је у програм за родитеље који желе да науче вештине којима ће спречавати проблеме. Један од наших инструктора је у једном тренутку рекао да је то прилика за "претпроблемску обуку", наглашавајући тај превентивни аспект програма. Сада је тешко наћи групу полазника која није састављена од родитеља беба или врло мале деце, која немају озбиљнијих проблема од повремених напада беса или претераног кењкања.

У првим годинама на наше курсеве су долазили углавном припадници средње класе, релативно успешни људи навикнути на разне облике додатног образовања и у стању да га плате. У последње време курсеви се одржавају и у сиромашнијим четвртима великих градова настањеним углавном Црнцима и Латиноамериканцима. Многе школе које похађају таква сиромашна деца финансирале су курсеве за њихове родитеље.

У читавој земљи наш програм је спонзорисан од стране разних државних и других социјалних институција или организација које помажу самохраним родитељима, родитељима који примају социјалну помоћ, родитељима малолетних делинквената, родитељима који су злостављали или запостављали своју децу, родитељима ментално заостале и хендикепиране деце, родитељима који живе у армијским базама, родитељима деце зависне од дроге, родитељима затвореницима, америчким Индијанцима који живе у резерватима и родитељима деце која похађају америчке школе у многим страним земљама.

Како је ова књига допринела да наш приступ постане национални покрет? Осам година постојали су курсеви, али не и књига. У ствари, био сам врло слабо мотивисан да напишем књигу о томе. Био сам сасвим убеђен да многи родитељи неће имати довољно користи ако прочитају књигу, али се не упишу на курс где им је омогућено да вежбају нове вештине, имају инструктора као "тренера" и саветодавца и да уче једни од других. Коначно је мој отпор тој идеји сломио један упорни и убедљиви издавач и ја сам, готово невољно, предузео тешки посао састављања књиге. Гледајући уназад то је било мање тешко него што сам се плашио да ће бити, јер сам могао да црпем податке из богатог искуства родитеља који су у својим породицама већ практиковали оно што су научили на семинарима.

Иако је у почетку ишло веома споро, тираж издања у тврдом повезу се готово удвостручавао сваке године, док се после пет година није продало око 600000 примерака, без оних продатих кроз претплату. Ни мој издавач ни ја нисмо били тачно проценили колико родитеља трага за практичном помоћи у подизању деце. Сада нам је очигледно да родитељима хитно требају специфичне вештине и упoтребљиви методи, а не уобичајене магловите апстракције као што су "поштујте дете као личност", "негујте двосмерну комуникацију", будите "чврсти али правични", "схватите своје дете", "дајте детету много љубави", "водите га и усмеравајте", "не будите ни престроги ни преблаги" и слично.

С тим у вези сада ми је смешно кад се сетим колико сам се опирао предлогу издавача да на спољашњем омоту књиге стоји : "Заиста делује". Сећам се да сам му рекао да то звучи као реклама за нови детерџент или пасту за зубе. Ипак, приликом мојих обраћања родитељима широм земље мајке и очеви су прилазили да ми кажу да су прочитали књигу, врло често изражавајући своје уважавање управо тим истим речима: "Заиста делује."

Чувши ове речи безброј пута широм земље почео сам веровати да је ова књига заиста научила родитеље сасвим конкретним поступцима и практичним процедурама које су онда могли користити потпуно самостално у својим породицама.

Још ме је више изненадила једна друга честа реакција читалаца: "Ово је потпуно нови начин живота." Ови родитељи су ми стално говорили како су новостечене вештине користили и у другим односима - са брачним друговима, са колегама на послу, са пријатељима и суседима, чак и са својим родитељима или родитељима брачног друга. Многи родитељи су ми рекли да сам погрешио што књигу нисам назвао "Како бити успешна личност". Да сам тада видео што и они можда бих то и урадио, јер сада схватам да је овај метод заснован на теорији међуљудских односа која је применљива на све односе међу људима, не само на однос родитељ - дете.

Ово ми је, такође, помогло да разумем још један коментар који сам често чуо од родитеља: "Овај поступак третира децу као људе."

Књига се, дакле, заиста бави тиме како бити успешна личност, једино што није тако и названа.

Наши семинари и ова књига зачели су друге програме, књиге и одговарајуће активности. Недуго пошто су се први наши курсеви појавили у Калифорнији, управе школа су се заинтересовале за њих. О њима су чули од родитеља. Да ли је то применљиво у односима између наставника и ученика? Могу ли обезбедити инструктора за групу наставника?

Пошто сам имао тајну амбицију да измислим неки начин за темељну промену личности и карактера наставника, нисам губио ни часа. Коначно сам добио прилику да променим припаднике професије чији су представници проузроковали моје избацивање из тачно 23 разреда током моје четири године у средњој школи (рекорд за који сам, не без поноса, тврдио да вероватно никада није оборен у мојој средњој школи у Спрингфилду, Илиноис). У сваком случају, ови курсеви за наставнике у којима наши инструктори - бар у почетку - нису увек били онако успешни као што сам замишљао да треба да буду, подстакли су ме да направим специјални курс за наставнике. Наравно, назвали смо га Како бити успешан наставник (Teacher Effectiveness Training - TET).

Семинар за наставнике одржан је у многим школама, и државним и приватним, у већини од 50 америчких савезних држава. Неке школе уградиле су наше методе у своју основну филозофију, опет као "начин живота" за наставнике, ученике, управу, стручне сараднике - а такође и за родитеље. Наш рад са наставницима створио је потребу за организовањем семинара посебно намењених директорима школа, и оних посебно намењених стручним сарадницима.

Године 1975. светло дана угледала је друга књига, названа Како бити успешан наставник, која ће бити коришћена и на одговарајућим курсевима. Ова књига нуди наставницима вештине које су им потребне за успешнију комуникацију са ученицима, нове методе за постизање дисциплине које нису засноване на деструктивности и ауторитету наставника и практичне методе успостављања одељењских правила, вођења продуктивних групних дискусија, изграђивања дечјег самопоштовања и личне одговорности. Прихваћеност како семинара тако и књиге од стране једне установе која се кроз историју жестоко опирала било каквим значајним променама у систему међуљудских односа, за мене лично била је велика награда.

Да бих употпунио овај опис "покрета" који је зачет нашим курсевима за родитеље морам укратко поменути наше програме обуке за директоре, надзорнике и друге руководиоце - у бизнису, индустрији, болницама, владиним агенцијама. Користећи исту општу теорију успешних међуљудских односа, која лежи у основи осталих наших програма, створили смо курс за руководиоце (Leader Effectiveness Training - LET), који се усредсређује на односе између руководилаца и запослених и на јединствене проблеме карактеристичне за групе људи који раде у тимовима.

У таквим условима људи функционишу успешно у мери у којој науче вештине постизања отворене и поштене двосмерне комуникације, креативног решавања проблема, конструктивног разрешавања сукоба, заједничког постављања циљева, тимског рада и сарадње. Предуго ми је требало да уочим готово савршену паралелу између односа руководилац - запослени и родитељ - дете. Али, пошто су ми многи очеви који су завршили семинар за родитеље испричали како све што су научили навелико користе тамо где раде, коначно сам схватио у чему је ствар.

Не могу да одолим искушењу гледања у будућност. Куда овај покрет води нашу организацију (названу Effectiveness Training Associates) и нашу лабаву федерацију од неколико хиљада посвећених инструктора?

То куда идемо значајно је повезано са чињеницом да је наша национална мрежа инструктора састављена од представника многих различитих професија, укључујући психологе, свештенике, брачне и породичне саветнике, наставнике, директоре школа, социјалне раднике. Већину наших инструктора ангажују агенције, установе или организације које пружају услуге свим врстама одраслих и деце, а у којима су они постали значајни агенси утицаја и промене. Наша основна филозофија и методе примењене на нашим првим семинарима за родитеље стигле су, дакле, до неупоредиво више људи него што смо у почетку могли и сањати.

Програм који сада развијамо можда је најузбудљивији од свих - то је програм обуке у успешној комуникацији за младе. Овај програм представља одступање од наше досадашње праксе обучавања оне особе која је у једном односу јача и моћнија - родитеља, наставника, руководиоца. (Наша логика је очигледно то да се однос између две особе може значајно променити само ако се промени онај ко има већу моћ. Онај ко има мању моћ беспомоћан је, мада не сасвим. На пример, један тинејџер тешко може променити изузетно строгог и ауторитарног родитеља.)

Неки од наших инструктора већ су испробали наше семинаре са младима који су доспели под јурисдикцију судова за малолетнике. Пошто је успех премашио наша очекивања сада се ради на изради програма специјално намењеног младима. Верујемо да ће овај курс бити од велике користи баш судовима за малолетнике и сличним институцијама, али не само њима. Надамо се да ће један овакав курс бити добродошао и у средњим школама, клубовима и другим организацијама које окупљају младе.

Ако принципе успешних, хуманих и демократских односа учинимо доступним младима они ће постати бољи родитељи, бољи наставници, бољи руководиоци. У томе је наша нада.

Пасадена, Калифорнија Мај 1975.

Родитеље окривљују, али их не обучавају

Сви окривљују родитеље за проблеме младости и за проблеме које млади стварају друштву. Све је то родитељска грешка, јадикују стручњаци за душевно здравље после увида у застрашујуће статистике о наглом порасту броја деце са озбиљним емоционалним проблемима, која постају жртве зависности од дрога или самоубиства. Политичке вође и представници закона окривљују родитеље зато што су подигли генерацију незахвалника, бунтовника, хипија, мировњака и оних који избегавају мобилизацију. А кад деца попусте у школи или буду избачена из ње, наставници и управа школе тврде да су криви родитељи.

А ко помаже родитељима? Колико се напора чини да се помогне родитељима да постану успешнији у подизању деце? Где то родитељи могу сазнати у чему греше и шта би могли радити другачије?

Родитеље окривљују, али их не обучавају. Милиони новопечених мајки и очева сваке године узимају на себе један од најтежих послова који се уопште може радити, узимајући новорођенче, мало и готово потпуно беспомоћно људско биће, преузимајући пуну одговорност за његово физичко и психичко здравље и подижући га тако да постане продуктиван грађанин, спреман на сарадњу и способан да допринесе друштву у коме живи. Има ли тежег и захтевнијег посла? А колико је родитеља обучено за њега? Данас много више него 1962. када сам, у Пасадени, у Калифорнији, одлучио да направим програм обуке за родитеље. У мојој првој групи било их је само 17 и то углавном родитеља који су већ имали озбиљне проблеме са својом децом.

Сада, после толико година, пошто смо обучили око четврт милиона (застарео податак - 1974) родитеља, показали смо да се кроз овај курс, назван Како бити успешан родитељ (Parent Effectiveness Training - PET) већина родитеља може научити вештинама које им требају да би били успешнији у послу подизања деце.

У овом узбудљивом програму показали смо да одређена врста обуке може значајно повећати успешност родитеља. Они тиме стичу веома слецифичне вештине којима се канали комуникације између родитељаи деце држе отвореним - у оба правца. И уче нови метод разрешавања сукоба између родитеља и деце који доводи до јачања, а не до погоршавања тог односа.

Овај програм нас је уверио да родитељи и њихова деца могу развити топао, близак однос заснован на узајамној љубави и поштовању. Показао је, такође. да "јаз међу генерацијама" уопште не мора да постоји у породици.

Као клинички психолог са сопственом праксом и ја сам, као и већина родитеља, био убеђен да је период назван "страшни пубертет" и нормалан и неизбежан - резултат свеприсутне жудње младих да заснују своју независност и побуне се против својих родитеља. Био сам сигуран да је адолесценција, како је показивала већина истраживања, неизоставно бурно и стресно доба у породици. Наше искуство са обуком родитеља показало је да нисам био у праву. Родитељи који су прошли кроз наше семинаре стално су нас извештавали о изненађујућем одсуству побуне и немира у својим породицама.

Сада сам убеђен да се адолесценти не буне против родитеља. Они се буне против неких деструктивних дисциплинских метода које примењују готово сви родитељи. Немири и расправе у породици могу бити изузетак, а не правило кад родитељи науче да сукобе разрешавају на нов начин.

Наш програм је, такође, бацио ново светло на кажњавање у подизању деце. Многи од родитеља који су завршили семинар доказали су нам да се кажњавање као дисциплински метод може заувек одбацити - при томе мислим на све врсте кажњавања, не само на физичко. Родитељи могу подићи одговорну, самодисциплиновану децу и децу спремну на сарадњу не ослањајући се на оружје страха; могу научити како да утичу на децу да њихово понашање буде засновано на истинској бризи за потребе родитеља уместо на страху од казне или укидања привилегија.

Изгледа ли ово сувише добро да би било стварно? Вероватно је тако. И мени је тако изгледало пре но што сам лично обучавао родитеље на нашим семинарима. Као и већина стручњака и ја сам потцењивао родитеље. Родитељи које сам обучио научили су ме колико су способни да се мењају ако им се за то пружи права прилика. Стекао сам веру у способност мајки и очева да усвоје ново знање и стекну нове вештине. Родитељи који су завршили наш семинар, са врло мало изузетака, били су жељни да науче нови приступ подизању деце, али они су најпре морали бити убеђени да ће ти нови методи деловати. Већина родитеља већ зна да су њихови стари методи неуспешни. Савремени родитељи су, према томе, спремни за промену, а наш програм обуке показао је да они и могу да се мењају.

Један од исхода нашег програма обуке посебно нас је обрадовао. Један од наших првих циљева био је да родитеље научимо некима од поступака које користе професионални саветници или терапеути да би помогли деци да превазиђу емоционалне проблеме и неприлагођено понашање. Такве аспирације могу изгледати чудно или чак претенциозно. Ма како то бесмислено звучало неким родитељима (и поприличном броју стручњака) ми сада знамо да чак и родитељи без неког психолошког образовања могу научити те проверене поступке и знати како и када да их користе да би помогли својој деци.

Са развојем нашег програма постепено смо прихватали и чињеницу која нас понекад обесхрабрује, али чешће за нас представља изазов: данашњи родитељи се скоро неизоставно ослањају на методе подизања деце и излажења на крај са породичним проблемима које су користили њихови родитељи, родитељи њихових родитеља, родитељи њихових дедова и бака. За разлику од већине друштвених институција однос родитељ - дете изгледа да је остао непромењен. Родитељи се ослањају на методе коришћене пре две хиљаде година!

Није да људска раса није стекла никакво ново знање о међуљудским односима. Баш напротив. Психологија, развојна психологија и друге науке о понашању нагомилале су импресивне количине знања о деци, родитељима. међуљудским односима, о томе како помоћи другој особи да се развије, како створити психолошки здраву климу у групи људи. Много се зна о успешној комуникацији међу појединцима, о ефектима коришћења моћи у међуљудским односима, о конструктивном разрешавању конфликата и тако даље.

Нажалост, они који су открили нове чињенице и развили нове методе нису се баш потрудили да родитеље обавесте о њима. Своје колеге обавештавамо кроз књиге и стручне часописе, али то не радимо тако добро кад су у питању родитељи, пуноправни корисници тих нових метода.

Малобројни стручњаци су, додуше, покушавали да те нове идеје и поступке пренесу родитељима, нарочито Хеим Гинот (Haim Ginott) који је у сеојој књизи Између родитеља и детета указао како родитељи са дететом могу да разговарају слично као терапеути и тако избегну да угрозе његово самопоштовање. Ипак, и оно мало родитеља који су прочитали ову и друге књиге не показују озбиљне знаке да су значајно променили своје понашање. нарочито свој приступ дисциплини и излажењу на крај са сукобима између њих и деце.

Може се показати да ова књига има нека од ограничења која имају и претходне, али се надам да то неће бити случај, пошто она излаже једну обухватну филозофију онога што је потребно да би се засновао и очувао свеобухватан однос са дететом, без обзира на околности.

Из ове књиге родитељи ће научити не само методе и вештине, већ и то када, зашто и за коју сврху их треба примењивати. Као и на нашим семинарима родитељима ће бити дат заокружен систем принципа и техника. Убеђен сам да родитељима треба рећи све - све што знамо о стварању успешног односа између родитеља и детета, почевши од основних ствари о ономе што се догађа у свим врстама односа између две особе. Тада ће разумети зашто користе наше методе, када је погодно користити их и какви ће бити исходи. Родитељи ће добити прилику да сами постану експерти у решавању проблема који се неизбежно јављају у свим односима између родитеља и детета.

У овој књизи, као и на нашим семинарима, родитељи ће добити све оно што ми знамо, не само по које парче. Заокружен модел успешних односа родитељ - дете биће овде детаљно описан и често илустрован материјалом из нашег искуства. Већина родитеља наш приступ сматра револуционарним, јер се драматично разликује од традиционалног. Ипак, он одговара родитељима врло мале деце, као и родитељима тинејџера, родитељима како хендикепиране тако и "нормалне" деце.

Као и у нашем програму обуке наш приступ ће овде бити описан свакоме разумљивим језиком, а не стручном терминологијом. Неки родитељи се у почетку неће слагати са неким од изложених идеја, али је врло мало њих који их неће разумети.

Пошто читаоци неће бити у прилици да своје недоумице изразе директно водитељу, ево неких питања и одговора који на почетку могу бити од помоћи.

ПИТАЊЕ: Да ли је ово један од оних приступа у којима се родитељи уче да буду попустљиви према деци?

ОДГОВОР: Нипошто. Попустљиви родитељи имају исто толико проблема колико и они који су сувише строги, јер њихова деца постају себична, размажена, неспремна на сарадњу и неосетљива за потребе својих родитеља.

ПИТАЊЕ: Може ли један родитељ успешно користити овај метод ако се други држи старог приступа?

ОДГОВОР: И да и не. Ако само један родитељ почне да примењује овај нови приступ доћи ће до видљивог побољшања у односу између њега и деце. Али однос имеђу деце и другог родитеља може се погоршати. Много је боље, дакле, да оба родитеља науче нови метод. Штавише, кад заједно покушавају да науче нови приступ родитељи могу много помоћи један другоме.

ПИТАЊЕ: Хоће ли овим новим приступом родитељи изгубити утицај на децу? Хоће ли одустати од одговорности да усмеравају животе своје деце?

ОДГОВОР: Читајући прва поглавља, родитељи могу стећи такав утисак. У књизи се један систем може приказивати само корак по корак. Почетна поглавља баве се начинима којим се деци може помоћи да нађу сопствена решења за сопствене проблеме. У тим ситуацијама улога успешног родитеља може изгледати другачије - много пасивнија и мање "усмеривачка" него што су родитељи навикли. Каснија поглавља, међутим, баве се тиме како изменити неприхватљива понашања деце и како утицати на њих да више уважавају ваше потребе као родитеља. У овим ситуацијама, биће вам показано како да постанете још одговорнији родитељ и да стекнете још више утицаја но што га сада имате.

Ова књига - као и наш семинар - подучава родитеље једноставном поступку охрабривања деце да преузму одговорност за налажење сопствених решења за сопствене проблеме и илуструје како родитељи могу одмах користити овај поступак у своме дому. Родитељи који науче овај поступак (назван "активно слушање") могу доживети оно што су родитељи који су прошли кроз наше курсеве овако описали:

"Такво је олакшање не мислити на то да морам имати све одговоре за проблеме моје деце."

"Овај курс ме је научио да много више уважавам способности моје деце да решавају своје проблеме."

"Запањен сам како је активно слушање успешно. Моја деца долазе до много бољих решења за своје проблеме него што су она која бих им ја понудио."

"Сад видим да сам се одувек осећала врло неугодно у улози Бога сматрајући да увек морам знати шта моја деца треба да раде кад имају проблема."

У данашње време многи адолесценти су напросто отпустили своје родитеље, за шта имају јаке разлоге, што се њих тиче.

"Моји родитељи не разумеју децу мојих година."

"Мрзим да одем кући и свако вече слушам читаво предавање."

"Ја никад ништа не говорим својим родитељима; кад бих им рекла, ни то не би разумели."

"Волео бих да ми се родитељи скину с врата."

"Чим будем могла, отићи ћу од куће - не могу да поднесем да ме стално због нечега гњаве."

Родитељи ове деце су обично увелико свесни да су отпуштени, као што се види из онога шта нам саопштавају на нашим семинарима:

"Немам више ама баш никаквог утицаја на свог четрнаестогодишњег сина." "Дигли смо руке од Сели."

"Тим никада не једе са нама, и једва нам добаци коју реч. Сада жели да себи уреди собу у гаражи."

"Марк никад није код куће. И никад нам не говори где је и шта ради. Ако га питам, каже да ме се то не тиче."

За мене је трагедија да један од потенцијално најблискијих и најтоплијих односа и животу тако често ствара злу крв. Зашто тако много адолесцената сопствене родитеље види као "непријатеље"? Зашто је генерацијски јаз тако присутан у данашњим породицама? Зашто су родитељи и млади у нашем друштву буквално у рату једни против других?

У 14. поглављу бавићемо се овим питањима и показати да уопште није нужно да се деца буне против својих родитеља. Наш метод обуке за успешно родитељство јесте револуционаран, али он не призива револуцију. То је пре метод који може помоћи родитељима да не буду отпуштени, који може спречити рат у кући и зближити децу и родитеље уместо да их групише једне против других као непријатеље.

Родитељи који би на први поглед били склони да одбаце наше методе као сувише револуционарне можда би се могли навести да их бар проуче отвореног духа - ако прочитају одломак из извештаја који су написали један отац и једна мајка након завршеног семинара.

"Бил, стар 16 година, био је наш највећи проблем. Отуђио се. Био је подивљао и постао сасвим неодговоран. Почео је да добија двојке и јединице у школи. Никада није долазио кући у договорено време правдајући се пробушеним гумама, поквареним сатовима и празним резервоарима. Ми смо њега шпијунирали, а он је нас лагао. Забрањивали смо му изласке. Одузели смо му возачку дозволу. Смањили смо му џепарац. Наши разговори били су пуни узајамних оптужби. Све узалуд. После једне жестоке свађе легао је на кухињски под и, бацакајући се и вриштећи, викао како ће полудети. Тада смо се уписали на др Гордонов семинар за родитеље. До промене није дошло преко ноћи... Раније се никада нисмо осећали као права заједница, као топла и брижна породица пуна љубави. То се догодило тек после великих промена у нашим ставовима и вредностима... То ново осећање да си особа - јака, засебна особа, која изражава своје вредности, али их не намеће другоме већ их нуди као добар модел - то је била прекретница. Стекли смо много већи утицај... Од бунтовника који има нападе беса, од лошег ђака Бил се претворио у отворену, пријатељски настројену особу пуну љубави која своје родитеље зове "два моја најдража човека"... Коначно се вратио у породицу... Са њим имам однос какав нисам веровао да је могућ, пун љубави, поверења и независности. Његови мотиви долазе из њега самог и, када је то и са сваким од нас случај, ми заиста живимо и растемо као породица."

Родитељи који науче да користе наше начине саопштавања сопствених осећања неће произвести дете као што је шеснаестогодишњак који је, седећи у мојој ординацији, не трепнувши рекао следеће:

"Ја не морам ништа да радим у кући. Дужност мојих родитеља је да брину о мени. То им је законска обавеза. Нисам тражио да се родим, зар не? Докле год сам малолетан они морају да ме хране и облаче. А ја не морам ни прстом да мрднем."

Кад сам чуо шта је овај младић рекао и, очигледно, веровао, нисам могао а да не помислим: "Какве ми то људе стварамо кад је деци дозвољено да одрастају мислећи да им овај свет дугује све, чак и ако они не дају готово ништа? Каквог то грађанина родитељи шаљу у овај свет? Какво ће друштво ова себична људска бића створити?"

Скоро без изузетка родитељи се могу грубо сврстати у три категорије: "добитници", "губитници" и "осцилујући". Родитељи из прве групе жустро бране и убедљиво правдају своје право да над дететом примењују свој ауторитет. Они верују у ограничавање, постављање граница, захтеве да се дете понаша на одређени начин, наредбе и очекивање послушности. Користе претње казнама да би утицали на дете да се покорава, и кажњавају га кад то не чини. Када се појави конфликт између потреба детета и родитеља, родитељи га увек разрешавају тако да они добијају, а дете губи. Овакви родитељи обично објашњавају своју "победу" таквим стереотипним размишљањем као што је "Тата зна најбоље", "То је за добро детета", "Деца заправо желе да родитељи владају њима" или просто магловитом идејом да је "дужност родитеља да користе ауторитет за добро детета, јер родитељи знају шта је добро, а шта лоше".

Друга група родитеља, нешто малобројнија од "добитника", углавном допушта својој деци много слободе. Они свесно избегавају постављање граница и поносно изјављују да не одобравају ауторитарне методе. Кад избије конфликт између потреба родитеља и деце у њему врло доследно дете добија, а родитељ губи, јер такви родитељи верују да је штетно осујећивати дечје потребе.

Вероватно највећу групу чине родитељи којима је немогуће да се доследно придржавају било ког од ова два приступа. Настојећи да дођу до "праведне смесе" састављене од оба они осцилују између строгости и попустљивости, грубости и благости, рестриктивности и пермисивности, добијања и губљења. Као што нам је једна мајка рекла:

"Покушавам да будем попустљива према својој деци док тако не подивљају да не могу да их поднесем. Онда видим да морам да окренем лист, па почнем да их рихтам тако да више себе не могу да поднесем."

Родитељи који су на нашим семинарима говорили о оваквим осећањима нису ни знали да говоре у име велике групе "осцилујућих". То су родитељи који су вероватно најзбуњенији и најнесигурнији и чија деца, као што ћемо касније показати, обично имају највеће проблеме.

Главна дилема данашњих родитеља је у томе што они виде само два приступа излажењу на крај са конфликтима у породици - оним неминовним конфликтима између родитеља и деце. Они виде само две могућности у подизању деце. Неки изаберу приступ "Ја добијам - ти губиш", други бирају "Ти добијаш - ја губим", а трећи очигледно не могу да се определе.

Родитељи на нашим семинарима са изненађењем сазнају да постоји алтернатива овим двама "губитничко - добитничким" приступима. То смо назвали "негубитнички" начин разрешавања сукоба и помагање родитељима да науче како да га успешно користе јесте један од главних циљева нашег програма обуке. Иако је овај метод годинама коришћен за разрешавање других врста сукоба, мало је родитеља којима је икад пало на памет да би се он могао користити и за разрешавање сукоба између родитеља и деце.

Многи супрузи и супруге разрешавају своје конфликте заједнички решавајући проблем. Тако поступају и пословни партнери. Синдикати и управа склапају уговоре који обавезују обе стране. Приликом развода до решења питања власништва обично се долази заједничким одлучивањем. Чак и деца умеју да склапају своје неформалне договоре узајамним усаглашавањем ("Ако ти урадиш ово, онда ћу ја оно"). Велика предузећа све чешће узимају стручњаке обучене за успешно доношење одлука и решавање конфликата.

Не постаје се једноставно успешан родитељ. Негубитнички метод изискује темељне промене распрострањених ставова родитеља о подизању деце. За примену тог метода треба времена, али и претходног учења вештина активног слушања и искреног саопштавања својих осећања. Због тога је негубитнички метод у каснијим поглављима подробно описан и илустрован примерима.

Међутим, место које негубитнички метод има у овој књизи не одражава у потпуности његов значај за подизање деце. У ствари, тај нови метод увођења дисциплине кроз делотворно разрешавање сукоба чини суштину наше филозофије. Родитељи спремни да одвоје време потребно за његово разумевање и потоњу примену богато су награђени резултатима који превазилазе сва њихова очекивања.

Родитељи су људи, а не богови

Нешто чудно почне да се дешава кад човек постане родитељ. Одједном почне да преузима некакву улогу и да заборавља да је оно што јесте. Нашао се у светом царству родитељства, па сматра да треба да се заодене одором "родитеља". Предано покушава да се понаша на одређен начин, јер мисли да родитељи тако треба да се понашају. Френк и Хелена Бејтс, два обична људска бића, наједном постају господин и госпођа Бејтс, РОДИТЕЉИ.

Овај преображај носи једну озбиљну невољу, јер се често завршава тиме да родитељи забораве да су и даље људска бића рада да се насмеју, склона да погреше, каткад немоћни, људи од крви и меса, са људским слабостима. Заборављајући на стварност своје људскости, они често престану да буду људска бића кад постану родитељи. Чини им се да не смеју да буду оно што јесу ма како се осећали у појединим тренуцима. Сада су родитељи, па имају обавезу да буду нешто више од обичних људских бића.

Људи се суочавају са тим ужасним теретом одговорности кад постану родитељи. Чини им се да непрестано морају да буду доследни у осећањима, да воле своју децу, да буду безусловно пријемчиви и толерантни, да запостављају своје себичне потребе, да све време буду фер, а изнад свега, да никад не греше на начин на који су грешили њихови родитељи.

Иако су ове добре намере разумљиве и вредне дивљења, оне родитељима пре одмажу но што им помажу. Запостављање своје личности прва је озбиљна грешка новог родитеља. Успешан родитељ допушта себи да буде природна особа. Деца код својих родитеља дубоко цене тај квалитет природности и људскости. Често кажу: "Мој тата је прави лаф", или: "Моја мама је дивна личност". Како се приближавају адолесценцији, све чешће умеју да кажу: "Моји родитељи су ми више пријатељи него само родитељи. Ценим их као личност Као и остали, имају и они своје мане, али ја их баш волим такве какви јесу."

Шта деца тиме хоће да кажу? Сасвим је очигледно да они воле да се њихови родитељи понашају као личности, а не као богови. Они родитеље воле као људе, а не као глумце који играју неку улогу претварајући се да јесу оно што нису.

Како бити личност према својој деци? Како сачувати природност у родитељској улози? У овом поглављу показаћемо како успешан родитељ не мора да се одриче своје личности. Морате себе прихватити као особу која има и добра и лоша осећања према својој деци. Добар родитељ не мора чак ни да буде доследан. Не морате се претварати да осећате љубав и приврженост према својој деци када то доиста не осећате. Не морате ни подједнако волети свако своје дете. Коначно, ви и ваш супруг или супруга не морате увек делити исти став према деци. Али, битно је да знате шта доиста осећате. У овом приручнику понудићемо вам неке дијаграме који родитељима помажу да препознају своја осећања и да схвате да се у различитим ситуацијама различито осећају.

"Дијаграми прихватања"

Сваки родитељ је личност која повремено има две врсте осећања према својој деци - осећање прихватања и осећање неприхватања. Родитељу као "стварној личности" неки поступци његове деце су прихватљиви, а неки неприхватљиви.

Разна понашања вашег детета - било нешто што чини или нешто што говори - могу се представити у површини овог квадрата. Очигледно, нека од тих понашања лако су вам прихватљива, али нека не можете да прихватите. Ту разлику можемо представити тако што ћемо овај квадрат поделити на два дела - на област прихватљивог и област неприхватљивог.

Ваше дете суботом пре подне гледа ТВ, остављајући вас на миру да обавите кућне послове. То би спадало у област прихватљивог. Али, ако оно толико гласно пусти звук да вам све јечи у ушима, то би спадало у област неприхватљивог.

Демаркациона линија која дели ова два подручја неће бити иста код свих родитеља. Некој мајци је тек понеко понашање њеног детета неприхватљиво, па према њему врло често осећа топлину.

Некој другој мајци много штошта је неприхватљиво и она неће баш често осетити топлину према свом детету.

Колико тога родитељ може да прихвати делом зависи од његове личности. Неки родитељи, просто због тога што су такви какви су, могу да прихвате много тога што деца чине. Занимљиво је да су они, по правилу, такви и према другим особама. То је напросто једна одлика њихове личности - да имају унутрашњу сигурност, висок степен толеранције, да воле сами себе, да су њихова лична осећања добрим делом независна од тога шта се око њих збива итд. Сви познајемо такве људе: иако можда не знамо због чега су такви какви су, сматрамо их "толерантним". У њиховом присуству се добро осећамо - пред њима се не устежемо, с њима отворено разговарамо. Лако нам је да са њима будемо оно што јесмо.

Други родитељи су, као особе, мање толерантни. Њима много тога смета код других људи. Када их посматрате с њиховом децом често сте збуњени како не могу да прихвате неко понашање које се вама чини сасвим прихватљивим. У себи ћете рећи: "Ма хајде, пусти дете на миру - то баш никоме не смета!"

Често су то људи стамених и крутих идеја о томе како се "треба" понашати, шта је "у реду", а шта "није у реду" - и то не само кад се ради о деци, већ о свима. Често се осећате нелагодно у њиховом присуству, јер се вероватно питате да ли је ваше понашање за њих прихватљиво или није.

Недавно сам посматрао мајку са два синчића у самопослузи. По мени, дечаци су се лепо понашали. Нису правили галаму нити неред. Па ипак, мајка им је непрестано говорила шта треба, а шта не треба да раде: "Буди ту, крај мене." "Не хватај се за колица." "Помери се, стојиш људима на путу." "Пожури." "Не пипај храну." "Остави ту кесу на миру." Изгледало је као да баш ништа од онога шта су деца чинила не може да прихвати.

Линија која дели област прихватљивог од области неприхватљивог делом зависи од онога шта родитељ као личност носи у себи, али је делом одређена и самим дететом. Код неког детета теже прихватамо исту ствар него код другог. Реч је можда о агресивнијем, активнијем детету, или физички непривлачном детету, или детету које испољава неке особине које не волимо. Сасвим је разумљиво да је родитељу теже да прихвати дете које живот отпочиње болешћу, које нема добар сан, које често плаче или има колике.

Идеја која је заступљена у многим књигама и чланцима, посебно оним намењеним родитељима, да родитељ треба да има подједнако осећање прихватања према сваком детету, не само да је погрешна, већ је и штетна јер код многих родитеља ствара осећање кривице због тога што не прихватају у истој мери свако своје дете. Већина људи ће се лако сложити да све одрасле људе које сретнемо не прихватамо увек на исти начин. Због чега бисмо се другачије осећали према деци?

Чињеница да прихватање одређеног детета зависи и од самог тог детета може се приказати на следећи начин:

Неким родитељима је лакше да прихвате девојчице него дечаке, а другима обрнуто. Врло покретљива деца су прихватљивија неким родитељима. Активно радознала деца, која воле свуда да завире и која су независна, теже су прихватљива неким родитељима од зависне и пасивне деце. Познавао сам неку децу са толико неодољивог шарма и привлачности да ми се чинило да бих могао да прихватим ама баш све што они ураде. Али сам, исто тако, имао несрећу и да упознам неку чије ми је пуко присуство било непријатно као и скоро све што су та деца чинила.

Друга важна чињеница је да линија која дели прихватљиво од неприхватљивогне остаје вечно на истом месту, већ се временом шета горе-доле. На то утичу многи чиниоци, укључив и тренутно стање духа родитеља, као и ситуацију у којој се родитељ и дете налазе.

Родитељу који се у одређеном тренутку осећа енергично, здраво, који је тада задовољан собом, вероватно ће више тога шта дете чини бити прихватљиво. Кад се сами добро осећају, људима много мање ствари смета.

Родитељу који је мртав уморан, изнервиран, пати од несанице или главобоље, много тога ће засметати. Тај несклад се може приказати на следећи начин:

Родитељско осећање прихватљивог и неприхватљивог мења се и од ситуације до ситуације. Сваки родитељ ће признати да му је много више ствари у дететовом понашању неприхватљиво током посете пријатељима него код куће. А тек како се ниво толеранције дететовог понашања промени кад у посету дођу бака и дека!

Децу често мора да збуњује то што родитеље почну да љуте њихови манири за столом онда кад дођу гости, иако им је исто понашање сасвим прихватљиво кад нема гостију.

Тај несклад се може приказати на следећи начин:

Постојање оба родитеља чини породичну слику прихватљивог и неприхватљивог још сложенијом. За почетак да кажемо да је обично један родитељ толерантнији од другог:Ситуација А Ситуација Б

Џек, јак и активан петогодишњак, у дневној соби хвата фудбалску лопту и баца је свом брату. Мајка је узнемирена и то сматра неприхватљивим понашањем, јер се боји да ће Џек нешто полупати у соби. Међутим, отац не само да прихвата то понашање, већ каже: "Види Џека! Прави је фудбалер. Пази како дриблујеш!"

Штавише, линија разграничења прихватљивог и неприхватљивог код сваког родитеља се мења зависно од ситуације и од психичког стања сваког родитеља. Исто понашање детета мајка и отац не могу доживљавати на исти начин у сваком тренутку.

Родитељи могу да буду и јесу недоследни

Дакле, неминовно је да родитељи буду недоследни. Како би и могло бити другачије када им се осећања мењају из дана у дан, од детета до детета, од ситуације до ситуације? Ако покушавају да буду доследни, не могу да буду природни. Традиционално очекивање да родитељи морају да буду доследни по сваку цену запоставља чињеницу да лостоји разлика између ситуације и ситуације, између једног детета и другог детета и да су мама и тата људска бића која су такође различита. И даље, такав савет је штетан, јер наводи родитеље да се претварају, да глуме ликове чија се осећања никада не мењају.

Родитељи не морају да буду јединствени

Још важније је то што је савет родитељима да буду доследни многе мајке и очеве навео да мисле како увек морају једнако да се осећају и да у односу на децу буду на истој "борбеној линији". А то је бесмислено, иако је једно од најувреженијих уверења о томе како подизати децу. Према тој традиционалној замисли родитељи увек треба да бране позицију оног другог како би дете веровало да оба родитеља на исти начин доживљавају неко његово или њено понашање.

Осим што је неправична, ова стратегија успостављања фронта двоје наспрам једног често подстиче и "неприродност" једног родитеља.

Соба шеснаестогодишње девојке није довољно уредна по мерилима њене мајке. За мајку су неприхватљиве ћеркине хигијенске навике (у области су неприхватљивог). Међутим, њен отац налази да је њена со6а чиста и уредна. Исто понашање за њега је у области прихватљивог. Мајка врши притисак на оца да на исти начин доживљава ћеркину собу како би могли да заузму јединствену позицију (и тако остваре већи утицај на ћерку). Ако се отац сагласи, он запоставља своја права осећања.

Шестогодишњи дечак се игра камионом и прави већу буку но што отац може да прихвати. Међутим, мајци то уопште не смета. Она је одушевљена што се дете игра само и не мота јој се око ногу, што је свакодневно чинило. Отац прилази мајци: "Што не учиниш нешто да прекине да прави оволику буку?" Ако мајка пристане, она запоставља своја права осећања.

Лажно прихватање

Ниједан родитељ не мисли како је свако дететово понашање прихватљиво. Нека понашања ће увек бити у "области неприхватљивог". Знао сам родитеље чија је линија разграничења врло ниско на овом нашем дијаграму, али никад нисам срео родитеља који све сматра безусловно прихватљивим. Неки родитељи се претварају да прихватају много штошта у дететовом понашању, али то су они који играју улогу доброг родитеља. Према томе, један део њиховог прихватања је лажан. Споља се могу понашати као да нешто прихватају, а интимно доживљавати ствар као неприхватљиву.

Претпоставимо да родитеља нервира то што његово петогодишње дете касно одлази на спавање. Родитељ има своје личне потребе - рецимо, да прочита књигу. Радије би то радио него да вечерње сате посвећује детету. Брине га и то што дете можда не спава довољно, па је сутрадан превише узнемирено или се можда може разболети. Па ипак, настојећи да следи модел "попустљивости", оклева да захтева од детета да раније одлази на спавање из страха да ће прекршити своја начела. Не преостаје му ништа друго до да испољи лажно прихватање. Може се понашати као да му не смета то што дете не одлази на спавање тако дуго, а да му то стварно буде потпуно неприхватљиво; то га веома узнемирава, можда и љути, а несумњиво ствара осећање осујећености зато што су његове личне потребе остале незадовољене.

Какав то учинак има на дете? Сваком је добро познато да су деца веома осетљива на ставове својих родитеља. Изузетно су осетљива према стварним родитељским осећањима, јер родитељи својој деци одашиљу и "невербалне поруке" - знаке које деца каткад свесно, а каткад несвесно опажају. Родитељ чији је унутрашњи доживљај узнемиреност или бес не може да избегне да то покаже неким тананим знацима, можда дурењем, подигнутом обрвом, посебним тоном гласа, телесним ставом, затегнутим мишићима на лицу. Чак и веома мала деца разумеју те знаке, учећи из искуства да ти знаци обично значе да мама уистину не прихвата оно што она чине. Према томе, дете је осетљиво за знаке неодобравања, а у тренутку када их примети, осећа се као да га родитељ не воли.

Шта се дешава кад мајка искрено осећа да јој је нешто неприхватљиво, а својим понашањем хоће да покаже детету да то прихвата? Дете прима и ту спољну поруку и заиста је веома збуњено. Оно прима "помешане поруке" или контрадикторне знакове - понашање му казује да је у реду што остаје до касно будно, а невербални знаци му казују да га мајка у ствари не воли зато што касно леже. То у детету ствара збрку. Оно жели да леже што касније, али жели и да буде вољено (прихваћено). Остајање до касно мајка као да прихвата, па ипак је нешто намрштена. Шта онда да чини?

Довођење детета у такву ситуацију може озбиљно да утиче на његово психичко здравље. Свима је познато колико је онеспокојавајуће и непријатно кад не знамо за које понашање да се определимо због помешаних осећања друге особе. Претпоставите да питате домаћицу да ли је у реду да запалите лулу. Она вам каже: "Немам ништа против", па ипак, кад запаште лулу њене очи и лице вам шаљу знаке да је и те како против. Шта онда чините? Можете је питати: "Јесте ли сигурни да вам не смета?" Или, можете вратити лулу у џеп са осећањем горчине. Или повући два-три дима и све време осећати да се домаћици не допада ваше понашање.

И деца доживљавају исте врсте дилема суочена са прихватањем које им делује неискрено. Често излагање таквим ситуацијама може да доведе до тога да се дете осећа невољеним. То може навести дете да често "проверава" да ли је вољено, уз тешко бреме осујећености и осећања несигурности.

Дошао сам до уверења да је за дете најтежи онај слаткоречиви и "попустљиви", незахтеван родитељ који се понаша као да много шта прихвата, а у ствари даје до знања да му је то неприхватљиво.

Постоји и једна узгредна последица лажног прихватања, која на дуже стазе може бити још погубнија за односе родитеља и детета. Примајући "мешане поруке" дете може почети озбиљно да сумња у поштење и искреност свог родитеља. Из бројних искустава оно научи да мајка често говори једно, а осећа друго. То може код детета створити неповерење. Ево неких осећања која су тинејџери поделили са мном:

"Моја мама је извештачена; понаша се као да је све у реду, а у ствари тако не мисли."

"Никад не могу да им верујем, јер чак и кад не кажу, ја знам да не одобравају много шта од онога што ја радим." "Стално мислим да моје родитеље није брига кад се враћам кући. А кад доиста дођем касно, сутрадан не говоре са мном."

"Моји родитељи уопште нису строги. Много шта ми допуштају. Али увек знам са чим се не слажу."

"Кад год седнем за сто босоног, моја мама направи гадљиву фацу. Али никад ништа не каже."

"Моја мајка је увек толико проклето слаткоречива и пуна разумевања, али ја знам да јој се не свиђају особе као што сам ја. Свиђа јој се мој брат, јер јој је сличнији."

Кад деца гаје таква осећања очигледно је да њихови родитељи нису успешно скривали своја права осећања или ставове, иако су мислили да јесу. У тако блиском и трајном односу какав је однос родитеља и деце, родитељска права осећања не могу остати скривена.

Отуд, кад родитељи поверују саветима да треба да буду "попустљиви" и покушају да се понашају на начин који не одговара њиховим стварним ставовима, они озбиљно угрожавају свој однос са дететом, уједно га излажући психичким тегобама. Родитељи морају да схвате да је боље и да не покушавају да прошире област прихватљивог изван граница оног што стварно осећају. Много је боље да схвате кад им је нешто неприхватљиво него да се претварају да је прихватљиво.

Можете ли да прихватате своје дете, а да не прихватате његово понашање?

Не знам где је настала та идеја, али знам да је била утицајна и веома распрострањена, посебно међу родитељима који су се залагапи за попустљивост, а ипак били довољно искрени да схвате да не могу увек да прихвате дететово понашање. Почео сам да верујем да је то још једна лажна и погрешна идеја која родитеље спречава да буду оно што јесу. Иако је, можда, успевала да олакша осећање кривице коју родитељи осећају кад им је нешто код детета неприхватљиво, ова идеја је наудила многим односима између деце и родитеља.

Она је родитељима нудила професионално оправдање за употребу ауторитета или моћи да ограничавају ("успостављају границе") понашања која не могу да прихвате. Родитељи су је тумачили као право на контропу, ограничавање, забране, захтеве, одбијање - догод то чине на начин који детету показује како они не одбацују њега, већ његово понашање. У томе и јесте грешка.

Како је могуће прихватати дете независно од сасвим супротних осећања према ономе шта дете чини или говори? Шта је онда то "дете" ако није дете које се овако или онако понаша? Родитељ гаји одређена осећања према овом или оном дететовом понашању, а не према некаквом апстрактном "детету".

Сигуран сам да са дететовог становишта ствари исто изгледају. Ако оно осети да ви не прихватате то што оно прљаве ципеле ставља на нов кауч, сумњам да ће тада извући "високоуман" закључак да је вама неприхватљиво кад ставља прљаве ципеле на кауч, али да га прихватате "као особу". Баш напротив - дете ће осећати да због онога што чини у датом тренутку ви не прихватате њега као таквог.

Навести дете да разуме да родитељ прихвата њега, али не и то што чини, чак и када је та разлика родитељу јасна, мора бити подједнако тешко као и навести дете да поверује да батине које је добило "више боле родитеља него њега самог".

Осећа ли се дете неприхваћено као особа зависиће од тога колико тога је у његовом понашању неприхватљиво. Родитељи који сматрају неприхватљивим много тога што њихова деца чине, вероватно ће код своје деце створити дубоко осећање опште неприхваћености. И обратно. Родитељи којима је много шта прихватљиво, створиће код своје деце осећање опште прихваћености.

Најбоље је да признате себи (и детету) да вам је неприхватљиво као особа уколико чини или говори нешто сасвим одређено у одређеном тренутку. На тај начин ћете омогућити детету да вас опажа као отворену и искрену особу.

Такође, кад кажете детету: "Ја те прихватам, али престани то да радиш", нећете ни за трун изменити ни његову реакцију ни моћ коју користите. Деца мрзе да их родитељи спутавају, ограничавају, да им нешто бране, без обзира на врсту објашњења којим је пропраћено то наметање. "Постављање граница" врло вероватно изазива "жестоко узвраћање" у виду отпора, лагања, побуне, горчине. Штавише, постоје много делотворнији методи утицања на дете, у циљу модификовања неприхватљивог понашања, од употребе моћи приликом "успостављања граница" и ограничавања.

Наша дефиниција родитеља као природних особа

Наш "дијаграм прихватања" помаже родитељима да разумеју своја сопствена осећања и услове који доприносе да се та осећања стално мењају. Родитељи ће неминовно осетити да им је нешто код детета прихватљиво, а нешто неприхватљиво. Њихов став према истом понашању се, такође, мења: не може све време остати исти. Они не треба (нити то могу) да скривају своја права осећања; они треба да прихвате чињеницу да једном родитељу исто понашање може бити прихватљиво, а другом неприхватљиво; и треба да схвате да ће свакоме од њих сопствена деца бити у различитој мери прихватљива.

Укратко, родитељи су људи, а не богови. Не морају се понашати као да све безусловно прихватају, нити треба да се праве да им је прихватљиво оно што није. Иако деца више воле да буду прихваћена, она могу конструктивно да приме родитељево осећање неприхватања ако родитељ шаље јасне и поштене поруке које су сагласне са његовим осећањима. Ово ће не само олакшати детету, већ ће му и помоћи да види своје родитеље као особе од крви и меса - јасне, хумане, особе с којима воли да буде.

Како слушати дете да би вам се обраћало: језик прихватања

На крају редовног недељног саветовања, једна петнаестогодишња девојка је устала са столице, застала пре изласка и рекла ми:

"Лепо је осећање кад с неким можеш да поразговараш о томе како се стварно осећаш. Никада пре о овим стварима нисам разговарала ни са ким другим. Никада овако нисам могла да разговарам са својим родитељима."

Мајка и отац шеснаестогодишњег дечака, који има проблеме са учењем, су ме питали:

"Како да наведемо Френкија да нам се повери? Никад не знамо шта заиста мисли. Знамо да је несрећан, али немамо појма шта се збива у његовој души."

Бистра, привлачна шеснаестогодишња девојка дошла је код мене пошто је побегла од куће са две своје другарице и овако описала свој однос с мајком:

"Дошло је дотле да јој не могу поверити ни најмању ситницу... као што су ствари у школи. Кад бих се уплашила да сам оманула на тесту, рекла бих јој да нисам добро урадила. А она би рекла: "Па зашто ниси?" и наљутила би се на мене. Тако сам почела да лажем. Нисам волела лагање, али сам лагала толико да ми више није ни сметало... Коначно је било као да два странца разговарају - ниједна од нас није показивала шта стварно осећа... шта стварно мисли."

Ово нису неуобичајени примери намицања застора између детета и родитеља, одбијања да се деле стварна искуства. Деца науче да обраћање родитељима не помаже, а често није ни безбедно. А онда и родитељи пропусте сијасет прилика да помогну свом детету које муче животни проблеми.

Због чега многи родитељи бивају "отписани" као извор помоћи? Зашто деца престану да разговарају са родитељима о стварима које их доиста муче? Због чега толико мало родитеља успева да очува поверење свог детета у то да му може помоћи?

И због чега је деци лакше да разговарају с комлетентним стручним саветодавцем него са својим родитељима? Шта то стручни саветодавац чини што му омогућује да стекне поверење детета у то да је особа кадра да помогне?

Последњих година психолози налазе неке одговоре на ова питања. Захваљујући истраживањима и клиничком искуству почињемо да разумевамо који су нужни чиниоци делотворног односа помагања. Можда је међу њима најважнији "језик прихватања".

МОЋ ЈЕЗИКА ПРИХВАТАЊА

Особа кадра да осети и пренесе стварно осећање прихватања има моћ да помаже другима. Њено прихватање другога, таквог какав јесте, важан је фактор јачања односа кроз који једна особа расте, развија се, конструктивно мења, учи да решава проблеме, креће се ка психичком здрављу, постаје продуктивнија и креативнија и остварује своје потенцијале. То је један од оних једноставних али прелепих животних парадокса: када појединац осети да га друга особа доиста прихвата, таквог какав јесте, онда постаје слободан за кретање и почиње да размишља о томе како би се променио, растао, како би постао другачији, како би могао да оствари оно што потенцијално носи.

Прихватање је као плодно тло које мајушној семенки омогућује да израсте у прелепи цвет. Тло тек омогућује да се семенка преобрази у цвет. Оно ослобађа моћ раста која лежи у самој семенки. Као и семенка и дете поседује развојне моћи. Прихватање, попут плодног тла, само омогућује детету да оствари своје потенцијале.

Због чега родитељско прихватање има толико позитиван учинак на дете? То многи родитељи не разумеју. Већина људи је склона да мисли како прихватање детета значи да ће оно остати такво какво јесте; да је најбољи начин да се детету помогне да убудуће буде боље тај да му кажемо шта сада код њега не прихватамо.

Према томе, већина родитеља се у подизању деце ослања на језик неприхватања, верујући да је то најбољи начин да им се помогне. Тло које родитељи припремају за одрастање свог детета је пуно оцењивања, судова, критике, проповеди, моралисања, убеђивања, наредби - порука које преносе неприхватање детета таквог какво је.

Сећам се речи једне тринаестогодишње девојчице која је тек почела да се супротставља вредностима и мерилима својих родитеља:

"Толико ми често кажу како не ваљам, како су глупе моје идеје и како ми се не може веровати да почињем намерно да чиним оно што им се не допада. Ако већ мисле да сам лоша и глупа, онда ћу се тако и понашати."

Ова бистра девојчица била је довољно мудра да разуме стару изреку: "Ако довољно често казујеш детету колико је лоше, оно ће сасвим сигурно такво и постати". Деца често постану оно што им родитељи говоре да јесу.

Осим овог учинка, језик неприхватања удаљава децу од родитеља. Деца престану да разговарају са њима. Она науче да је лагодније чувати за себе своја осећања и проблеме.

Језик прихватања отвара дете. Он га ослобађа да подели своја осећања и проблеме. Професионални терапеут и саветник показују колико прихватање може да буде моћно. Најефикаснији терапеути и саветодавци су они који људима који им се обрате за помоћ покажу да су стварно прихваћени. Због тога многи и кажу да су се у саветовалишту или на терапији осећали потпуно слободни да кажу шта мисле. Говоре како су осећали слободу да кажу и најгоре ствари о себи и да их њихов саветник прихвата без обзира на то шта говоре. Такво прихватање је један од најважнијих чинилаца који доприносе расту и промени у људима кроз саветовање или терапију.

Насупрот томе, од истих стручњака учимо како неприхватање исувише често затвара људе, чини да се одбрамбено понашају, како ствара нелагоду и страх да говоре или да се загледају у себе. Отуд је део "тајне успеха" стручног терапеута способност да јача промену и раст људи у невољи у одсуству неприхватања и у способности коришћења језика прихватања који друга особа тако добро осети.

У раду с родитељима у нашем програму обуке за успешно родитељство настојали смо да покажемо како родитељи и сами могу да савладају вештине које имају стручни терапеути. Већина родитеља је замашно смањила учесталост порука неприхватања и стекла изненађујуће висок степен умећа у коришћењу језика прихватања.

Кад родитељи науче како детету речима да покажу своја осећања прихватања, они долазе у посед оруђа којим могу да произведу невероватне ствари. Могу да га науче да прихвата и заволи себе и да стекне осећање властите вредности. Могу да му олакшају да развије потенцијале који су му генетски дати, да убрзају дететово кретање од стања зависности ка самоконтроли. Могу да му помогну да само решава проблеме што их живот неминовно собом носи и да му дају снагу да се конструктивно бори са уобичајеним разочарењима и болом детињства и младалачког доба.

Од свих ефеката прихватања најважније је осећање детета да је вољено, јер, прихватање другог онаквог какав је доиста и јесте чин љубави; осетити се прихваћеним - значи бити вољен. То осећање доприноси расту духа и тела, а вероватно је и најделотворнија позната терапија за исцељење психичких и телесних оштећења.

Прихватање се мора показати

Једна је ствар кад родитељ осећа да прихвата своје дете, а сасвим друга да покаже да га прихвата. Све док прихватање не допре до детета оно на дете не може утицати. Родитељ мора да научи како детету да покаже да га прихвата како би се оно осетило прихваћеним.

За то су потребне неке посебне вештине. Међутим, многи родитељи су склони да мисле како је прихватање нешто пасивно - стање ума, став, осећање. Доиста, прихватање и проистиче из тога, али оно делотворно може утицати на другу особу тек кад се покаже. Никад не могу бити сигуран да сам прихваћен док ми се то активно не покаже.

Професионални психолошки саветник или психотерапеут, чија успешност увелико зависи од способности да покаже да прихвата клијента, проведе више година учећи начине примене тог става у комуникацији. Формалном обуком и дугим искуством професионални саветник стекне вештине саопштавања прихватања. Научи да од онога шта говори зависи хоће ли успешно пружати помоћ или не.

Говор може да лечи и доведе до конструктивне промене. Али, то мора бити прави начин говора.

Исто важи и за родитеље. Од тога како говоре са својом децом зависи колико им помажу или одмажу. Успешан родитељ, попут успешног саветника, мора да научи како да саопштава прихватање и да стекне вештине комуницирања.

Родитељи на нашим курсевима скептично питају: "Да ли је могуће да нестручњак као што сам ја научи вештине стручног саветника?" Пре десетак година бих им одговарао: "Не". Међутим, наши курсеви су показали да је могуће да већина родитеља постане успешна у пружању помоћи својој деци. Оада знамо да познавање психологије или интелектуално знање о људима није оно што чини доброг саветника. Много је важније научити људе да конструктивно говоре.

Психолози то зову "терапеутска комуникација", подразумевајући под тим неке врсте порука које имају терапијски ефекат на људе. Оне чине да се људи боље осећају, охрабрују их да изразе своја осећања, јачају њихово осећање личне вредности, смањују осећање угрожености или страх, олакшавају раст и конструктивну промену.

Друге врсте говора су "нетерапеутске" или деструктивне. Те поруке доводе до тога да се људи осећају етикетираним или кривим; оне спутавају изразе правих осећања, хране осећање безвредности и омаловажавања, блокирају раст и конструктивну промену наводећи особу да се понаша одбрамбено.

Мали број родитеља интуитивно поседује те вештине, па је отуд потребно да већина прође кроз процес одучавања од деструктивних начина комуницирања, а потом, кроз процес учења конструктивних начина. То значи да родитељи најпре треба да своје типичне навике комуницирања учине видљивим, како би уочили шта је у њиховом говору деструктивно, нетерапеутско. Онда их треба научити како да реагују на оно што њихова деца говоре или чине.

НЕВЕРБАЛНО САОПШТАВАЊЕ ПРИХВАТАЊА

Поруке упућујемо речима (оним што кажемо) или невербално (оним што не кажемо). Невербалне поруке се саопштавају гестовима, телом, изразом лица и другим начинима понашања. Одмахујте десном руком длана окренутог ка детету и дете ће највероватније протумачити тај гест као: "Одлази" или "Иди од мене". или "Не желим да ми се сада досађује". Замахните дланом окренутим ка себи и дете ће тај гест, највероватније, опазити као "Дођи овамо" или "Волела бих да си крај мене". Први гест саопштава неприхватање, а други прихватање.

Показивање прихватања немешањем

Родитељи могу да покажу да дете прихватају тако што се не мешају у оно што ради. Узмимо дете које почиње да гради пешчани замак на плажи. Родитељ удаљен од детета, који се бави неким својим стварима и допушта детету да прави "грешке" или ствара неку своју замисао замка (која се вероватно неће поклапати с родитељевом или не мора ни личити на замак) детету шаље невербалну поруку да га прихвата.

Дете ће осећати: "Оно што радим је у реду", "Моје зидање замка је прихватљиво". "Мама од сада прихвата кад радим оно што радим".

Немешање у дететову активност је јак невербални начин саопштавања прихватања. Многи родитељи не примећују колико често својој деци саопштавају неприхватање тиме што се мешају, уплићу, убацују, проверавају, прикључују. Одвећ често родитељи не пуштају дете на миру. Они нарушавају приватност његове собе, мешају му се у мишљење, одбијају да му допусте издвајање. То често произлази из родитељских страхова, њиховог личног осећања несигурности.

Родитељи желе да деца уче ("Ево како замак треба да изгледа"). Нелагодно им је кад деца греше ("Зидај замак даље од воде да ти талас не сруши зидове"). Они воле да се поносе нечим што је дете урадило ("Погледај какав је леп замак Џими направио"). Они детету намећу круте појмове исправног и неисправног ("Зар око твог замка не би требало да постоји јарак?"). Они имају неке своје тајне амбиције ("Никад ништа нећеш научити зидајући то читаво поподне"). Они су забринути шта ће други мислити о њиховом детету ("То и није баш најбољи замак који ти умеш да направиш"). Они желе да детету буду потребни ("Дај да ти тата помогне"), и тако даље.

Отуд, не чинећи ништа док је дете заокупљено неком својом активношћу ми му јасно саопштавамо да га прихватамо. По мом искуству, родитељи не допуштају ту врсту "издвајања" довољно често. Наравно, став "руке себи" тешко пада.

На првој мешовитој журци коју је приредила наша кћи у првом разреду гимназије сећам се да сам се осећао одбачвним кад ми је рекла да моји веома маштовити и конструктивни предлози за забаву њених гостију нису баш добродошли. Тек пошто сам се опоравио од те благе депресије могао сам да разумем како сам слао невербалне поруке неприхватања: "Не умеш сама да организујеш добру забаву", "Потребна ти је моја помоћ", "Не верујем у твој суд", "Ниси добра домаћица", "Могла би да погрешиш", "Не желим да ова журка пропадне", итд.

Пасивно слушање и показивање прихватања

Ћутање такође може да искаже прихватање. Ћутање - "пасивно слушање" јесте могућа невербална порука којом некоме делотворно можемо да покажемо да га прихватамо. Стручњаци то врло добро знају и навелико користе ћутање док интервјуишу. Особа која описује свој први интервју с психологом или психијатром често каже: "Он ништа није рекао; само сам ја говорила". Или: "Рекла сам му тако грозне ствари о себи, а он ме није ни критиковао". Или: "Нисам мислила да све могу да му кажем, али сам причала читав сат".

Оно што ови људи описују као њихово искуство - вероватно њихово прво такво искуство - јесте причање некоме ко слуша. Мора да је дивно искуство кад вас неко немо прихвата. Не говорити, дакле, значи саопштити нешто, као у сусрету мајке и ћерке која се управо вратила из гимназије:

ДЕТЕ: Слали су ме данас код директора.

РОДИТЕЉ: Је л'?

ДЕТЕ: Да. Господин Франк је рекао да превише причам на часу.

РОДИТЕЉ: Аха.

ДЕТЕ: Не подносим тог маторог фосила. Седи тамо и прича о својим невољама или о својим унуцима и очекује да нас то интересује. Не можеш да верујеш колико је досадан.

РОДИТЕЉ: Хм.

ДЕТЕ: Не можеш тек тако седети на часу не радећи ништа. Џеси и ја смо се шалиле док је он говорио. Он је најгори наставник који се може замислити. Мрзим кад ми допадне такав никакав наставник.

РОДИТЕЉ: (Ћути)

ДЕТЕ: Ја сам добра с добрим наставником, али кад дође неко као господин Франк изгледа ми као да ништа нећу научити. Зашто допуштају таквима да уче децу?

РОДИТЕЉ: (Слеже раменима)

ДЕТЕ: Претпостављам да на то треба да се навикнем, јер нећу увек наилазити на доброг наставника. Има много више лоших него добрих и ако лошем допустим да ме изнервира имаћу лоше оцене и нећу моћи на факултет. Изгледа да сама себи наносим штету.

У овој краткој епизоди јасно је показана вредност ћутања. Родитељево пасивно слушање омогућило је детету да оде даље од првог овлашног саопштења да је ишла код директора. Омогућило јој је да призна због чега је кажњена, да изрази свој бес према наставнику, да размисли о последицама таквог реаговања на лошег наставника и коначно, да дође до свог независног закључка да сама себи наноси штету таквим понашањем. Током тог кратког периода прихваћености, она је порасла. Омогућено јој је да изрази своја осећања: пружена јој је помоћ да сама дође до решења проблема који је самостално и поставила. Из тога је настало и њено сопствено конструктивно решење, ма колико провизорно оно било.

Родитељско ћутање олакшава тај "развојни тренутак", тај мали "корак одрастања", тај моменат самосталног мењања. Каква несрећа кад родитељ пропусти прилику да допринесе расту свог детета, мешајући се у оно што дете саопштава типичним коментарима неприхватања:

"Шта кажеш? Послали су те код директора?! О, боже!"

"Па, добила си своју лекцију!"

"Па, није тај господин Франк баш тако лош, зар не?"

"Драга моја, мораш још да учиш како да контролишеш саму себе." "Боље ти је да се привикаваш на свакојаке наставнике."

Све ове поруке, и многе друге типичне родитељске поруке у сличним ситуацијама, не само да саопштавају неприхватање, него и прекидају даљу комуникацију и спречавају дете да реши свој проблем.

Према томе, ћутање, исто као и нечињење, може да саопштава прихватање. А прихватање подстиче конструктивно рашћење и промену.

ВЕРБАЛНО САОПШТАВАЊЕ ПРИХВАТАЊА

Много родитељи схватају да не могу дуго да ћуте током интеракције. Људима је потребна нека врста вербалне интеракције. Очигледно, родитељи морају говорити нешто својој деци, као и она њима, ако желе да очувају блиски, животно важан однос.

Говор је битан, али је још битније како родитељ говори детету. Могао бих много да кажем о односима родитељ - дете само на основу посматрања њихове вербалне комуникације. посебно начина на које родитељи реагују на оно што им деца говоре. Родитељи треба да преиспитају како вербално реагују, јер ту је кључ њихове успешности.

У овом програму родитељи вежбају да препознају начине свог вербалног реаговања на дететов говор о осећањима или проблемима. Ако желите да пробате како то изгледа, све што вам је потребно је лист чистог папира и оловка. Претпоставимо да вам петнаестогодишњак за вечером саопшти следеће:

"Ова школа је за овце. Све што учимо је гомила неважних чињеница које ничему не служе. Одлучио сам да уопште не идем на факултет. Не треба ти факултет да би постао неко. Постоје многи други начини да постанеш неко и нешто."

Узмите сад и запишите како бисте вербално реаговали на ову поруку. Запишите шта бисте одговорили детету - од речи до речи.

Када то учините, покушајте са следећом ситуацијом. Ваша десетогодишња кћи вам саопштаза:

"Не знам шта то мени фали. Џени сам се допадала, али сада ме више не воли. Никад не долази код мене да се играмо. А ако ја одем тамо, увек се игра са Лили. Њих две се лепо играју и забаељају, а ја стојим сама. Мрзим их обе."

Опет напишите шта бисте одговорили ћерци на ову поруку.

Ево још једне ситуације у којој вам једанаестогодишњак каже:

"Како то да ја морам да се старам о башти и избацујем ђубре? Џонија мајка не тера да све то ради! Ти ниси фер! Деца не треба да раде тако тешке послове. Нико не мора да ради толико као ја."

Забележите своју реакцију.

Ево последње ситуације. Вашег петогодишњег дечака све више онеспокојава то што не успева да током вечере привуче пажњу мајке, оца и њихово двоје гостију. Вас четворо сте заокупљени разговором после дугог невиђања. Изненади вас кад ваш мали дечак викне:

"Ви сте најобичније будалетине! Мрзим вас!"

И овог пута запишите како бисте вербално одговорили на ову поруку.

Различити начини на које сте сада реаговали могу се класификовати у неколико категорија. Има десетак категорија у које је могуће разврстати родитељске вербалне реакције. Узмите оно што сте ви записали и покушајте да утврдите где сваки ваш одговор најбоље спада.

1. НАРЕДБЕ, УСМЕРАВАЊА, КОМАНДОВАЊЕ

Детету се говори шта да чини, даје му се наређење:

"Не тиче ме се шта други родитељи чине; ти мораш да обавиш свој посао."

"Не говори тако својој мајци!"

"Иди сад опет тамо и играј се са Џени и Лили!"

"Престани да кукумавчиш!"

2. УПОЗОРАВАЊЕ, УБЕЂИВАЊЕ, ЗАСТРАШИВАЊЕ

Детету се указује на последице онога што чини:

"Зажалићеш ако то урадиш!"

"Још једна таква реч и летећеш напоље!"

"Боље да то не урадиш ако себи желиш добро!"

3. МОРАЛИСАЊЕ, ПРОПОВЕДАЊЕ

Детету се говори шта треба или мора да учини:

"Не треба тако да се понашаш."

"Треба да..."

"Увек мораш поштовати старије."

4. САВЕТОВАЊЕ, НУЂЕЊЕ РЕШЕЊА ИЛИ ПРЕДЛОГА

Детету се говори како да реши проблем, даје му се савет, предлог; нуде му се решења:

"Зашто не зовеш Џени и Лили да се овде играју?"

"Сачекај годину-две, па тек онда одлучуј да ли ћеш на факултет."

"Предлажем ти да о томе поразговараш са наставником."

"Иди нађи неке друге девојчице да се дружиш с њима."

5. ПРИДИКОВАЊЕ, ПОДУЧАВАЊЕ, НУЂЕЊЕ ЛОГИЧКИХ АРГУМЕНАТА

Покушај да се на дете утиче чињеницама, контра-аргументима, логиком, информацијом, властитим мишљењем:

"Студирање је можда најлепше искуство које човек може да има."

"Деца морају да науче како да се слажу."

"Погледајмо мало чињенице о факултетски образованим људима."

"Ако деца прихвате одговорност старања о кући, биће одговорна и кад одрасту."

"Погледајмо ствар и из другог угла: мајци треба помоћ у кућним пословима."

"Кад сам ја био у твојим годинама, радио сам дупло више."

6. ОЦЕЊИВАЊЕ, КРИТИКОВАЊЕ, НЕСЛАГАЊЕ, НАБЕЂИВАЊЕ

Давање негативног суда или оцене детета:

"Не мислиш како треба."

"То је сасвим детињасто гледање на ствари."

"Уопште ниси у праву."

"Уопште се не слажем с тобом."

7. ХВАЉЕЊЕ, САГЛАШАВАЊЕ

Нуђење позитивног суда или оцене:

"Па, за мене си ти дивна."

"Ти си способан да то добро урадиш."

"Мислим да си у праву."

"Слажем се с тобом."

8. ИСМЕВАЊЕ, ПОСРАМЉИВАЊЕ

Исмевање детета, етикетирање, посрамљивање:

"Ти си једно размажено дериште."

"Види ти паметњаковића."

"Прави си дивљак."

"Добро, бебице."

9. ИНТЕРПРЕТИРАЊЕ, АНАЛИЗИРАЊЕ, ДИЈАГНОСТИКОВАЊЕ

Детету се говори шта су му мотиви, анализира се шта чини или каже; саопштава му се да сте га "прочитали", поставили му дијагнозу:

"Ти си љубоморна на Лили."

"То кажеш само да би ме нервирао."

"Ни сам у то не верујеш."

"Тако се осећаш зато што ти школа не иде од руке."

10. РАЗУВЕРАВАЊЕ, САОСЕЋАЊЕ, ТЕШЕЊЕ, ПОДРЖАВАЊЕ

Настојање да се дете боље осећа, да се поделе његова осећања, учини нешто да нестану лоша осећања; бављење снагом његових осећања:

"Сутра ћеш се осећати сасвим другачије."

"Сва деца једном прођу кроз то."

"Са својим способностима ти би био одличан студент."

"И ја сам тако мислио."

"Знам, школа каткад уме баш да буде досадна."

"Обично се с другом децом добро слажеш."

11. ИСКУШАВАЊЕ, ПРОВЕРАВАЊЕ, ИСПИТИВАЊЕ

Покушај налажења разлога, мотива, узрока; трагање за додатним информацијама које би помогле да се реши проблем:

"Кад си почео тако да се осећаш?"

"Због чега мислиш да мрзиш школу?"

"Да ли ти деца икад кажу због чега неће да се играју с тобом?"

"Са колико њих си разговарао о томе какве су вам кућне обавезе?"

"Ко ти је убацио ту идеју у главу?"

"А шта ћеш да радиш ако не идеш на факултет?"

12. ПОВЛАЧЕЊЕ, ЗАБАШУРИВАЊЕ, ПОВЛАЂИВАЊЕ, ОДВРАЋАЊЕ

Покушај да се дете одврати од проблема; властито извлачење из проблема; ометање детета, исмевање, одгуривање проблема у страну:

"Ма, заборави на то."

"Ма хајде, причајмо о нечем пријатнијем."

"А како је на кошарци?"

"Што лепо не потпалиш школу?"

"Већ смо о овоме сто пута разговарали."

Ако сте успели да све своје одговоре разврстате у неку од категорија онда спадате у типичне родитеље. Ако неки од ваших одговора није могао да се уклопи у једну од ових дванаест категорија, сачувајте га за касније кад уведемо неке друге категорије одговора на дететове поруке. Можда ће се уклопити у неку од њих.

Кад ову вежбу радимо с родитељима скоро деведесет посто одговора може да се разврста у неку од дванаест категорија. Многе мајке и очеве изненади толика сагласност. Исто тако, већина није имала прилику да сагледа како се обраћа својој деци - какве начине комуницирања користе кад реагују на осећања и проблеме своје деце.

Сасвим очекивано, један родитељ је упитао: "Добро, сад кад знамо како говоримо, шта ћемо с тим? Шта можемо да научимо из тога што нам се одговори уклапају у туце типичних категорија?"

Шта са туцетом типичних категорија?

Да бисмо разумели какав је учинак типичних категорија реаговања на децу или на однос родитеља и детета најпре морамо да покажемо да њихови вербални одговори обично носе више од једног значења или поруке. На пример, рећи детету које вам се баш жали како другарица више неће с њом да се игра: "Предлажем ти да покушаш да боље поступаш са Џени, па ће онда, можда, желети да се игра с тобом" значи поручити му више од пуког садржаја предлога. Дете може "чути" још неку или све следеће скривене поруке:

"Ти не прихваташ моје осећање онако како га ја доживљавам; значи,

хоћеш да се променим."

"Не верујеш да сама могу да решим проблем."

"Ти мислиш да сам ја крива за то."

"Мислиш да нисам толико паметна колико си ти."

"Мислиш да чиним нешто лоше и погрешно."

Или, када дете каже: "Напросто не могу да поднесем школу ни било шта у вези с њом", а ви реагујете тако што кажете: "Па сви смо каткад тако доживљавали школу - проћи ће те то" - оно може примити и следеће додатне поруке:

"Ти мислиш да моја осећања нису важна."

"Не можеш да ме прихватиш кад се овако осећам."

"Ти мислиш да није проблем у школи, него у мени."

"Не узимаш ме озбиљно."

"Не мислиш да је мој суд о школи исправан."

"Изгледа да те није брига како се ја осећам."

Када родитељ каже нешто детету, он обично каже нешто о детету. Због тога комуникација с дететом има толики утицај на дете као особу и на ваш однос с дететом. Сваки пут кад нешто кажете детету ви додајете по једну циглу која одређује однос који се гради између вас и детета. А свака порука казује нешто детету о томе шта мислите о њему. Оно постепено гради слику тога како га ви опажате као личност. Говор може бити конструктиван по дете и ваш однос с њим или може бити деструктиван.

Један од начина на које родитељима помажемо да схвате деструктивност типичних дванаест реакција је да се присете својих реакција у ситуацији кад желе да поделе своја осећања с пријатељем. Најчешће нам родитељи током програма саопштавају како типичних дванаест реакција имају деструктиван учинак на њих и њихов однос с особом којој саопштавају своју невољу. Ево неких од учинака које помињу:

"Доводе до тога да прекинем с причом, да занемим."

"Наводе ме да се браним и опирем."

"Наводе ме да се препирем, да узвратим напад."

"Чине да се осећам неадекватно, инфериорно."

"Чине да се наљутим и пожелим да се осветим."

"Чине да се осећам кривим."

"Тиме као да ме тера да се мењам, да ме не прихвата таквог какав сам."

"Наводе ме да мислим како та особа не верује да могу да решим проблем."

"Наводе ме да мислим како се са мном поступа покровитељски, као да сам дете."

"Чине да осећам како ме не разумеју."

"Чине да осећам како с мојим осећањима нешто није у реду."

"Намећу ми осећање да ме тумаче."

"Намећу ми осећање осујећености."

"Чине да се осећам као да сам на оптуженичкој клупи, подвргнут унакрсном испитивању."

"Чине да помислим да слушалац није заинтересован."

Родитељи на нашим вежбама брзо схвате да ако дванаест типичних реакција имају такав утицај на њих, у њиховом односу с другима, онда, вероватно, имају исти утицај и на децу.

Ту су у праву. Професионални терапеути и саветници уче их да избегавају баш тих дванаест врста вербалних реакција у раду са децом. Такви начини реаговања потенцијално су "нетерапијски" или "деструктивни". Стручњаци науче да се ослањају на друге начине реаговања на дететове поруке. То су начини који носе мањи ризик да ће довести до тога да дете прекине с причом, да учине да се осећа кривим или неадекватним, да почне да потцењује себе, да постане дефанзивно, злонамерно, да се осећа неприхваћеним, итд.

У додатку ове књиге подробније смо навели тих дванаест типичних реакција и њихове могуће деструктивне учинке.

Када родитељи схвате у којој мери се ослањају на те типичне реакције, почну да нам нестрпљиво постављају следећа питања: "Како другачије да одговорим? Који још начини постоје?" Већина родитеља није у стању да смисли алтернативне реакције. Али оне ипак постоје.

ПРАВА РЕЧ ГВОЗДЕНА ВРАТА ОТВАРА

Један од најделотворнијих и најконструктивнијих начина реаговања на дететове поруке о осећањима и проблемима је "позив да се каже још више". Такве реакције не саопштавају никакве идеје или судове слушаоца, већ позивају дете да са слушаоцем подели своје идеје, судове и осећања. Оне отварају "гвоздена врата", позивају на разговор. Најједноставније међу њима су следеће:

"Видим"

"Занимљиво."

"Ох."

"Стварно."

"Хм, хм."

"Не шалиш се."

"Ма шта кажеш."

"Ма немој."

Друге су нешто експлицитније и подразумевају позив на разговор, позив да се каже више:

"Причај ми о томе."

"Волео бих то да чујем."

"Реци ми мало више."

"Волела бих да чујем како ти на то гледаш."

"Да ли би волела да говориш о томе?"

"Размотримо то."

"Да чујем шта ти на то имаш да кажеш."

"Испричај ми целу причу."

"Реци, слушам те."

"Рекао бих да о томе имаш шта да кажеш."

"Изгледа да ти је то важно."

Те "праве речи које отварају гвоздена врата", или позиви на разговор другој особи могу да олакшају разговор. Оне охрабрују људе да почну причу или да је наставе. Оне су као "добачена лопта"; не делују као да сте му отели лопту, да саопштавате своју поруку, запиткујете, делите савете, подучавате, моралишете и слично. Оне држе ваша осећања и мисли изван процеса комуникације. Реакције деце и адолесцената на те једноставне исказе изненађују родитеље. Млади су тиме охрабрени да приђу ближе, да се отворе, да буквално проспу своја осећања и идеје. Као и одрасли, и млади воле да говоре и обично то и чине кад им неко пружи прилику.

Те речи које "отварају гвоздена врата" носе и поруку прихватања детета и уважавања његове личности, јер му поручују:

"Имаш право да изразиш како се осећаш."

"Поштујем те као особу с одређеним идејама и осећањима."

"Могао бих нешто да научим од тебе."

"Доиста желим да чујем како ти гледаш на ствари."

"Твоје идеје су вредне да их човек чује."

"Заинтересована сам за тебе."

"Волела бих да успоставимо контакт, да се боље упознамо."

Коме не би пријале овакве поруке? Која одрасла особа се не би осећала добро када јој други поруче да је вредна пажње, цењена, прихваћена, значајна, занимљива? Деца се у том погледу нимало не разликују. Понудите им вербални позив, а онда се склоните с пута њихове експресивности и експанзије. У том процесу бисте могли нешто сазнати и о њима и о самима себи.

АКТИВНО СЛУШАЊЕ

Постоји и други начин реаговања на поруке младих, много делотворнији од ових једноставних речи које служе само као позив на разговор. Родитељи треба да науче и како да отворена врата и даље држе отвореним.

Много делотворније од пасивног слушања (ћутања) је активно слушање које повезује "пошиљаоца" и "примаоца" поруке. Прималац је активан у том процесу подједнако као и пошиљалац. Али, да бисмо научили како активно да слушамо, потребно је да мало боље разумемо процес комуникације између две особе. Ту ће нам помоћи један дијаграм.

Кад год дете одлучи да комуницира са својим родитељем оно то чини због неке потребе. Увек је то због нечега што се у њему дешава. Оно жели нешто, осећа неку нелагоду, доживљава неку емоцију, снуждено је због нечег. У свим тим случајевима дете је у некој врсти неравнотеже. Дете одлучује да говори како би вратило организам у стање равнотеже. Рецимо да дете осећа глад.

Да би се решило глади (стање неравнотеже), дете постаје "пошиљалац" који саопштава нешто што сматра да би му могло донети храну. Оно не може да искаже то што се доиста дешава у њему (глад), јер је глад сложен скуп физиолошких процеса који се одвијају у његовом организму, где заувек и остају. Према томе, да би саопштило нешто друго о глади, оно мора да одабере и другом упути сигнал за који мисли да представља то "ја сам гладан". Тај процес селекције се зове "шифровање" - дете бира шифру.

Рецимо да дете одабере шифру: "Мама, када ће (да буде готова) вечера?" Та шифра или општење вербалним симболима преноси се онда до потенцијалног примаоца (мајке).

Кад мама прими шифровану поруку, она мора да обави процес дешифровања како би разумела њено значење у смислу онога шта се дешава у детету.

Ако мајка тачно дешифрује она ће разумети да је дете гладно. Али, ако мајка дешифрује поруку као да значи да би дете што пре да једе како би могло да оде да се игра пре спавања, она ће га погрешно разумети; процес комуникације биће прекинут. Али то није све. Могуће је да ни мајка ни дете то не знају, јер дете не може да види мисли у мајчиној глави, као што ни мајка не може да види мисли у дететовој глави.

То је нешто што се врло често дешава у процесу комуникације између две особе. Прималац погрешно разуме поруку пошиљаоца, а ниједно од њих не зна да је по среди неспоразум.

Међутим, претпоставимо да мајка одлучи да провери тачност свог дешифровања како би била сигурна да ли је добро разумела, То може да учини тако што ће детету да каже шта је помислила - резултат свог процеса дешифровања: "Да ли би ти то да што пре изађеш да се играш?" Пошто је чуло мајчину "повратну информацију", дете може да јој каже да ли га је добро дешифровала:

ДЕТЕ: Не, нисам то мислио, мама. Мислио сам, стварно сам гладан и волео бих да вечера буде што пре готова.

МАЈКА: А, тако. Врло си гладан. Узми неки крекер да се замајеш. Не можемо да вечерамо док тата не дође - још, отприлике, један сат.

ДЕТЕ: Добра идеја. Узећу мало крекера.

Када је мајка узвратила својим разумевањем дететове првобитне поруке, она је применила активно слушање.

У овом посебном случају она прво није разумела дететову поруку, а њена повратна информација му је баш то и рекла, па је он отпослао другу шифру

Ево неких примера активног слушања:

1.

ДЕТЕ: (плачући) Џими ми је узео камион.

РОДИТЕЉ: Лоше се осећаш због тога - није ти право кад он тако нешто уради.

ДЕТЕ: Па, наравно!

2.

ДЕТЕ: Немам с ким да се играм. Били је отишао на летовање с породицом. Не знам шта овде да радим.

РОДИТЕЉ: Недостаје ти Били за игру и питаш се чиме би могао да се забавиш.

ДЕТЕ: Да. Волео бих да смислим нешто.

3.

ДЕТЕ: Човече, какву сам грозну наставницу имао данас! Уопште ми се не допада. Права је баба-жвака.

РОДИТЕЉ: Изгледа да си стварно разочаран својом наставницом.

ДЕТЕ: Наравно да јесам.

4.

ДЕТЕ: Тата, погоди. Примљен сам у кошаркашки тим.

РОДИТЕЉ: Ти се заиста сјајно осећаш због тога.

ДЕТЕ: И те како!

5.

ДЕТЕ: Тата, кад си био дечко, шта ти се допадало код девојчица? Шта је то што си стварно код њих волео?

РОДИТЕЉ: Изгледа да се питаш каква треба да будеш да би те дечаци волели? Јесам ли добро разумео?

ДЕТЕ: Па, да. Не знам због чега, али као да ме баш и не воле, а ја не знам разлог.

У сваком од ових примера родитељ је тачно дешифровао дететово осећање - шта се дешава у детету. Дете је у сваком случају одобрило тачност родитељевог дешифровања и на неки начин му саопштило: "Исправно си ме чуо."

Код активног слушања прималац покушава да разуме шта је то што пошиљалац осећа и шта његова порука значи. Своје разумевање он изражава речима (шифром) и враћа је пошиљаоцу на одобравање. Прималац не шаље своју поруку - попут оцене, мишљења, савета, логике, анализе, питања. Он узвраћа само тиме што доживљава као значење пошиљаочеве поруке - ни мање ни више.

Ево једне дуже размене у којој родитељ све време активно слуша. Запазите како дете сваки пут одобрава родитељево разумевање. Обратите пажњу и на то како активно слушање олакшава детету да више каже, да продуби ствари. Запажате ли то кретање? Посматрајте како дете почиње да редефинише свој проблем, а потом лагано остварује увид у себе и доноси добар суд о свом проблему.

САЛИ: Волела бих да једном добијем назеб као Барби. Она има среће.

ОТАЦ: Осећаш се некако "пређено"?

САЛИ: Аха. Њој успева да не оде у школу, а мени никад.

ОТАЦ: Ти би волела да дуже изостанеш из школе.

САЛИ: Да. Не волим да идем у школу сваки дан. Мука ми је од тога.

ОТАЦ: Школа те је стварно заморила.

САЛИ: Понекад је баш мрзим.

ОТАЦ: То је више него недопадање. Ти стварно мрзиш школу.

САЛИ: Тачно. Мрзим домаће, мрзим одељење, мрзим наставнике.

ОТАЦ: Мрзиш све што је везано за школу.

САЛИ: У ствари, не мрзим све наставнике - само двоје. Једну не могу да поднесем. Она је најгора.

ОТАЦ: Мрзиш само једну, а?

САЛИ: И те како! Госпођу Барнс. Не могу да је видим очима. А предаваће ми целе године.

ОТАЦ: Суђено ти је да будеш с њом доста дуго.

САЛИ: Да. Не знам како ћу то поднети. Знаш шта ради? Сваког дана , нам да дугачку лекцију - само стоји и смешка се (показује) и каже нам како одговорни ученици треба да се понашају, и ишчита нам све шта треба да прочитамо да бисмо код ње добили пет. То је да повратиш.

ОТАЦ: Мрзиш да слушаш све то.

САЛИ: Јесте. Она то тако изведе као да је немогуће да добијеш пет ако ниси геније или њен љубимац.

ОТАЦ: Осећаш као да си изгубила пре него што си и почела, јер ти се чини да не можеш да добијеш петицу.

САЛИ: Да. Ја нећу да будем једна од њених љубимица - друга деца их мрзе. Ионако нисам баш популарна. Нема баш много девојчица које ме воле (сузе).

ОТАЦ: Чини ти се да си непопуларна и то те растужује.

САЛИ: Па, наравно. Има једна група девојчица које су најбоље у школи. Оне су најпопуларније. Волела бих да сам међу њима. Али, не знам како.

ОТАЦ: Ти би волела да будеш у тој групи, али не знаш како.

САЛИ: Јесте. Најозбиљније не знам како се то постиже. Оне немају увек најбоље оцене. Неке имају, али већина има лошије оцене од мене. Просто не знам.

ОТАЦ: Питаш се како се доспева у ту групу.

САЛИ: Па, једно је то што су оне пријатељски настројене - много причају и праве пријатељства. Ја то не умем. Не полази ми то за руком.

ОТАЦ: Чини ти се, можда, да оне имају нешто што ти немаш.

САЛИ: Знам да нисам баш нека причалица. Могу лако да разговарам с једном девојчицом, али кад је ту цела гомила, онда заћутим. Тешко ми је да смислим шта да кажем.

ОТАЦ: Осећаш се добро с једном девојчицом, али не и са више њих.

САЛИ: Увек се плашим да ћу рећи нешто глупо или погрешно. Зато само тако стојим и осећам се одбачено. То је грозно.

ОТАЦ: Ти доиста мрзиш то осећање.

САЛИ: Мрзим да будем изван, а плашим се да се упустим у разговор.

У овом кратком сусрету тате и Сали, тата је своје мисли и осећања оставио на страну ("ја-поруке") како би могао да слуша, да дешифрује и разуме шта Сали мисли и осећа. Обратите пажњу на то како су његове реплике обично почињале са "ти" Треба запазити да се Салин отац такође клонио и оних "типичних дванаест". Стално се ослањајући на активно слушање, он је показао разумевање и саосећање за то што Сали осећа, али јој је препустио одговорност за њен лични проблем.

Зашто родитељи треба да уче активно слушање?

Неки родитељи нам овим поводом кажу: "То ми изгледа тако неприродно." "Тако људи не разговарају." "Каква је сврха активног слушања?" "Осећао бих се као пијан да свом детету тако одговарам." "Моја кћи би помислила да сам пала с Марса кад бих почела да примењујем активно слушање."

Ово су разумљиве реакције, јер су родитељи толико свикли да казују, проповедају, питају, просуђују, прете, саветују, уверавају. Свакако да је онда природно да се питају вреди ли труда да се мењају и уче активно да слушају.

Један од најскептичнијих очева на нашим семинарима разуверио се пошто је са својом петнаестогодишњом ћерком, недељу дана након семинара, обавио разговор у коме је применио активно слушање.

Желео бих да вам саопштим једно своје невероватно искуство од ове недеље. Моја кћи Џин и ја нисмо проговорили као људи већ две године, осим можда: "Додај ми хлеб" или "Могу ли да добијем бибер и со?" Прошле ноћи су она и њен момак седели за столом у кухињи кад сам се вратио кући. Чуо сам како му говори да мрзи школу и већину својих другарица. Одлучио сам да седнем и само активно да слушам, макар умро. Не могу да кажем да сам савршено обавио посао, али сам и сам себе изненадио што нисам био баш лош. Нећете ми веровати, обоје су почели да ми се обраћају и нису прекидали пуна два сата. Више сам научио о својој ћерци за та два сата него за протеклих пет година. Поврх свега, до краја ове недеље је била сасвим пријатељски расположена према мени. Каква промена!

Овај изненађени отац није усамљен. Многим родитељима одмах пође за руком кад пробају ову технику. Чак и пре но што стекну одређен ниво умешности активног слушања, обавештавају нас да су постигли неке почетне резултате.

Многи људи мисле да могу да се ослободе својих осећања тако што ће их потискивати, заборављати или мислити о нечем другом. А, у ствари, непријатних осећања се ослободе кад их слободно испоље. Активно слушање потпомаже врсту катарзе. Оно помаже детету да открије шта осећа. А пошто их изрази, осећања често нестану као чаролијом.

Активно слушање помаже детету да престане да се плаши негативних осећања. Кад родитељ активним слушањем покаже детету да прихвата његова осећања, тиме му помаже да их и оно само прихвати. На тај начин дете из реакције родитеља учи да осећања "не уједају".

Осећање да нас је неко саслушао и разумео нужно чини да осетимо топлину према томе ко нас саслуша. Посебно су деца осетљива на те знаке љубави. Слична осећања се буде и у особи која слуша - и она има осећање топлине и блискости. Док с уживљавањем и активно слуша, она почиње да разумева другу особу, да цени њен начин гледања на ствари. У извесном смислу, постаје више лична тиме што се стави у положај другог. То допуштање себи да "уђемо у другога" ствара осеђање блискости, бриге, љубави. Саосећати с другим значи видети га као посебну особу, а бити спреман за присност. То значи "постати сапутник" на кратком путовању кроз његов живот. Такав чин буди дубока осећања љубави и бриге за другога. Родитељи који науче активно да слушају откривају нову врсту уважавања, дубље осећање бриге, а за узврат и дете почиње слично да се осећа према родитељу.

Активно слушање олакшава детету да реши проблем. Познато нам је да људи лакше промишљају проблеме и доводе их до решења ако могу да искажу шта их мучи, а не само да мотају мисли по глави. Будући да активно слушање тако делотворно олакшава разговор, оно детету помаже да трага за решењем свог проблема. Сви смо чули за изразе као што су: "Претвори се у уво" или "Волео бих да се заједно бацимо на овај проблем" или "Можда ће ми помоћи да с тобом поразговарам о томе".

Активно слушање утиче на то да и дете почне да слуша шта то његов родитељ мисли и осећа. То је универзална појава - кад саслушају моју тачку гледања, онда ћу и ја лакше саслушати њихову. Деца ће се лакше отварати за поруке својих родитеља уколико родитељи најпре њих пажљиво саслушају. Кад се родитељ жали како га деца не слушају, могли бисмо се опкладити да ни он сам није пажљив слушалац своје деце.

Активно слушање чини децу самосталнијом. Родитељи који активно слушају дететов проблем лако запажају како дете почиње самостално да расуђује. Оно само креће у анализи проблема, а често дође и до неких конструктивних решења. Активно слушање охрабрује код детета самостално размишљање, постављање дијагнозе проблема, откривање властитих решења. Активним слушањем детету указујемо поверење, а саветом или упутством му указујемо неповерење и одузимамо му право да само решава своје проблеме. Према томе, активним слушањем најделотворније помажемо детету да постане одговорно и независно.

Ставови који треба да прате активно слушање

Активно слушање није једноставна техника коју родитељ може да извуче из своје "торбе с алатом" кад год дете има проблем. То је метод којим се покреће низ важних ставова. Без тих ставова и сам метод ће ретко бити успешан; свешће се на механику, на нешто испразно и неискрено. Ево неких основних ставова који треба да буду присутни кад је родитељ спреман да активно слуша. Еез њих се не може бити активан слушалац:

1. Морате желети да чујете шта дете има да каже. То значи да сте вољни да одвојите потребно време за слушање. Ако немате времена, онда то реците.

2. Морате стварно хтети да помогнете детету да реши дати проблем у датом тренутку. Уколико нећете, сачекајте тренутак кад ћете хтети.

3. Морате стварно бити кадри да прихватите дететова осећања онаква каква су, ма колико она била различита од ваших или од осећања за која мислите да дете "треба" да их има. Потребно је неко време да човек развије овај став.

4. Морате имати дубоко осећање поверења у дететову моћ да влада својим осећањима, да ради на њима и да нађе решење за своје проблеме. То поверење ћете стећи посматрајући дете како решава своје проблеме.

5. Морате прихватити да су осећања пролазна, а не трајна. Осећања се мењају - мржња се може преобратити у љубав, а обесхрабреност брзо може сменити нада. Према томе, не треба да вас плаши изражавање осећања; она неће заувек остати у детету. Активно слушање ће вам то и показати.

6. Морате бити кадри да видите дете као особу која није исто што и ви - као особу која није спојена са вама, као независно људско биће коме ви дајете његов властити живот и осећање идентитета. То "одвајање" ће вам омогућити да "допустите" детету да има властита осећања, властити начин гледања на ствари. Само ће вас "одвајање" учинити кадрим да помогнете детету. Морате бити уз дете док доживљава свој проблем али не и спојени са њим.

Ризици активног слушања

Активно слушање од слушаоца очигледно изискује да суспрегне своје мисли и осећања како би могао искључиво да се посвети слушању порука детета. Неопходно је тачно примати; да би родитељ разумео поруку на начин на који је дете разуме, он мора да се стави у дететов положај (у његов референтни оквир, у његово поимање стварности), и тек онда ће разумети значење које је пошиљалац намеравао да пошаље. "Реплике" које су саставни део активног слушања нису ништа друго до провера тачности оног што смо чули, мада оне уједно и уверавају дете да смо га разумели, јер му се порука коју је послало тачно таква вратила.

Нешто се дешава у нама док активно слушамо. Да бисмо тачно разумели шта друга особа мисли или осећа из сопственог угла, да бисмо били кадри да станемо у тај угао и да видимо свет онако како га она види - ми се као слушаоци излажемо ризику да променимо сопствено мишљење и ставове. Другим речима, стварним разумевањем људи се стварно мењају. Бити отворен за искуство другога значи изложити се могућности мењања сопственог искуства. То може да застрашује. Особа несигурна у себе не може себи да допусти да буде изложена идејама и виђењима различитим од сопствених. Флексибилна особа, међутим, не плаши се промене. А деца флексибилних родитеља позитивно реагују на спремност својих родитеља да се мењају, да буду људи.

Упражњавање активног слушања

Родитељи су обично запањени кад открију шта постижу активним слушањем, али им то ипак представља известан напор. Па, иако на први поглед може изгледати тешко, активно слушање треба често упражњавати. "Хоћу ли знати кад да га применим?", питају се родитељи. "Могу ли толико да га усавршим да постанем добар саветник властите деце?"

Госпођа Т., интелигентна, добро образована мајка троје деце, признала је осталим родитељима на семинару: "Тек сад схватам колико је јака била моја навика да деци делим савете или да им говорим како да реше своје проблеме. То је навика коју имам и с другим људима - са пријатељима, супругом. Могу ли да научим да не будем госпођа Свезналица?"

Наш одговор је условно потврдан. "Да". Већина родитеља може да се промени и да научи када да исправно активно слуша, под условом да се упусти у активно слушање. Вежбањем се усавршавамо, односно, вежба може да допринесе да већина родитеља достигне завидан ниво умећа. Родитељима који оклевају и који у почетку мисле да тај нови метод разговора с децом није за њих, кажемо: "Покушајте као у старе школске дане - награда ће бити вредна напора."

У овом поглављу показаћемо како родитељи уче да активно слушају. Као и код учења сваке нове активности, у почетку наилазимо на тешкоће, па и на неуспехе. Али, родитељи који озбиљно приступе усавршавању својих вештина брзо ће уочити напредак код своје деце у смеру веће независности и зрелости и почеће да убиру плодове уживања у већој присности са децом.

КАДА ДЕТЕ ИМА ПРОБЛЕМ

Активно слушање је најприкладније применити кад дете открије да има проблем. Родитељ то обично открије кад види да дете помиње своја осећања.

Сва се деца суочавају са ситуацијама које носе разочарења, осујећења, бол или ломове: са проблемима са пријатељима, браћом или сестрама, родитељима, наставницима, окружењем и са проблемима са самима собом. Деца која нађу помоћ у решавању својих проблема сачуваће своје ментално здравље и наставити да стичу већу снагу и самопоуздање. Она која остану без помоћи развиће емоционалне проблеме.

Да би уочили прави тренутак за активно слушање, родитељи треба да се наштимују да чују та "ја имам проблем" осећања. Али, најпре треба да их учинимо свесним једног врло важног начела - начела поседовања проблема.

До једног тренутка особа А је удовољавала својим потребама, али је то њено понашање сада дошло у колизију с понашањем којим особа Б задовољава своје потребе. Особи Б то сада смета, осујећује је, лишава, узнемирава. Од тог тренутка Б почиње да има проблем.

У односима дете - родитељ три ситуације укратко ислуструју ово о чему говоримо:

1. Дете има проблем због тога што је оптерећено задовољењем својих потреба. То није проблем његових родитеља, јер дететово понашање није сукобљено с њиховим задовољавањем властитих потреба. Према томе, тад ДЕТЕ ИМА ПРОБЛЕМ.

2. Дете задовољава своје потребе (није оптерећено) и његово понашање не угрожава потребе родитеља. Према томе, НИКО У ТОМ ОДНОСУ НЕМА ПРОБЛЕМ.

3. Дете задовољава своје потребе (није оптерећено), али његово понашање представља родитељима проблем, јер угрожава задовољење њихових потреба. САДА РОДИТЕЉИ ИМАЈУ ПРОБЛЕМ.

Врло је важно да родитељ разазна ко има проблем. У коју од ове три ситуације спада проблем? Један дијаграм ту може бити од користи:

Активним слушањем родитељ може да помогне детету кад оно има проблем, али је оно често врло неприкладно кад родитељ има свој проблем; активно слушање помаже детету да нађе решење свог проблема, али ретко помаже родитељу да нађе решење у ситуацији кад је дете узрок проблема. (У следећем поглављу ћемо понудити метод којим родитељи могу да решавају своје проблеме.)

Ево неких примера проблема које има дете:

Џими осећа да га пријатељи одбацују.

Били је тужан зато што није нашао партнере за тенис.

Линда доживљава осујећеност, јер јој дечаци не заказују састанке.

Бони не може да одлучи за које занимање да се определи.

Ралф није сигуран да ли да иде на факултет.

Френи је несрећна што иде на часове клавира.

Боби је љут кад од брата изгуби утакмицу.

Рики лоше ради домаћи, јер мрзи наставника.

Барбара се стиди што је толико висока.

Бетси је забринута што ће из два предмета да иде на поправни.

Џону је тешко да ради домаћи.

Проблеми налик овима су проблеми које деца имају суочавајући се са животом - њиховим властитим животом. Ове осујећености, збуњености, помањкања, бриге, па чак и њихови неуспеси припадају њима, а не њиховим родитељима.

То је родитељима у почетку тешко да прихвате. Већина мајки и очева је склоно да дететове проблеме прихвате као своје, а тиме, као што ћемо касније показати, себи стварају непотребну бригу, чине да се однос са дететом поквари и пропуштају низ могућности да делотворно саветују своју децу.

Када родитељ прихвати чињеницу да је дететов проблем дететов, а не његов, то не значи да он не треба да брине, да не треба да понуди помоћ детету. Стручњак у саветовалишту доиста брине о дететовом проблему, покушава да помогне детету. Али, за разлику од већине родитеља, он одговорност за решавање проблема препушта самом детету. Он дете прихвата као посебну особу и у великој мери се ослања на поверзњe у дететове могућности и способности да решава властите проблеме. Jeдино препуштајући детету решавање властитог лроблема он и успева активно да га саслуша.

Активно слушање је моћан метод помагања другој особи да реши проблем, под условом да слушалац препушта тој особи да сама тражи решење свог проблема. Активно слушање може значајно да повећа успешност родитеља у пружању помоћи својој деци, али то је другачија врста помоћи од оне коју родитељи обично пружају.

Парадоксално, тај метод ће повећати родитељев утицај на дете, али се и тај утицај разликује од оног који већина родитеља остварује над својом децом. Активно слушање је метод утицања на дете, али тако да дете само нађе решење свог проблема. Међутим, већина родитеља је у искушењу да узурпира дететов проблем, као у примеру што следи:

ЏОНИ: Томи данас неће да се игра са мном. Никад неће да ради онако како ја кажем.

МАЈКА: Па зашто се онда не играте онако како он каже? Мораш да научиш да се прилагођаваш својим малим пријатељима. (САВЕТОВАЊЕ, МОРАЛИСАЊЕ)

ЏОНИ: Ја не волим да радим шта он каже, а нећу ни да се прилагођавам том блесавку.

МАЈКА: Па, онда нађи неког другог за игру кад си такав квариша. (НУЂЕЊЕ РЕШЕЊА, НАДЕВАЊЕ ЕТИКЕТА)

ЏОНИ: Он је квариша, а не ја. А ни нема никог другог с ким бих се играо.

МАЈКА: Незадовољан си зато што си уморан. Сутра ћеш се боље осећати. (ТУМАЧЕЊЕ, УВЕРАВАЊЕ)

ЏОНИ: Нисам уморан и сутра се нећу другачије осећати. Ти уопште не разумеш колико мрзим тог шмокљана.

МАЈКА: Престани тако да говориш! Ако те још једном чујем да тако говориш о пријатељима, зажалићеш... (НАРЕЂИВАЊЕ, ЗАСТРАШИВАЊЕ)

ЏОНИ (одлази јецајући); Мрзим овај комшилук. Волео бих да се одселимо.

А ево како родитељ може да помогне дечаку активним слушањем:

ЏОНИ: Томи данас неће да се игра са мном. Никад неће да ради онако како ја кажем.

МАЈКА: Ти као да си љут на Томија. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

ЏОНИ: Наравно. Никад више нећу с њим да се играм. Нећу да ми буде пријатељ.

МАЈКА: Толико си љут да не би више никад да га видиш. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

ЏОНИ: Па јесте. Али ако ми он није пријатељ, нећу имати никога с ким бих се играо.

МАЈКА: Не би волео да останеш сам без икога. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

ЏОНИ: Аха. Изгледа да ћу морати некако с њим да се сложим. Али ми је тешко да се не наљутим на њега.

МАЈКА: Ти би волео с њим боље да се слажеш, али ти је тешко да се не наљутиш на њега. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

ЏОНИ: Никако да се навикнем, али то је зато што је он увек волео да буде по моме, а сада неће да му наређујем.

МАЈКА: Сад је на Томија тешко утицати. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

ЏОНИ: Сигурно. Више није клиња. А то је и забавније.

МАЈКА: Теби се он овакав више допада. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

ЏОНИ: Да. Али је тешко спречити га да он командује - ја сам се био навикао на то. Можда се не би сад толико свађали да га ја пустим да понекад буде по његовом.

МАЈКА: Мислиш, ако му повремено попустиш да ће то да помогне. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

ЏОНИ: Па, могло би. Покушаћу.

У првој верзији, мајка је користила осам од типичних дванаест начина реаговања. У другој, стално је примењивала активно слушање. У првој, мајка је "преузела проблем", а у другој је активним слушањем препустила проблем Џонију. У првој, Џони се опирао мајчиним сугестијама, а његов бес и осујећеност нису се стишали. Проблем је остао нерешен, а Џони није порастао ни за мрвицу. У другој, бес га је напустио, сам је започео да решава проблем и стекао дубљи увид у себе. Дошао је до властитог решења и очигледно порастао за степен своје одговорности, као успешан решавалац проблема.

Ево још једне ситуације типичног покушаја родитеља да помогне свом детету:

КЕТИ: Нећу ништа да вечерам.

ТАТА: Ма хајде. Деца твојих година морају да једу три пута дневно. (УПУЋИВАЊЕ, УБЕЂИВАЊЕ ЛОГИЧКИМ АРГУМЕНТИМА)

КЕТИ: Па имала сам обилан ручак.

ТАТА: Е, само ти седи за сто, да видиш шта имамо за вечеру. (ПРЕДЛАГАЊЕ)

КЕТИ: Сигурна сам да нећу ништа да једем.

ТАТА: Шта ти је вечерас? (ПРЕИСПИТИВАЊЕ)

КЕТИ: Ништа.

ТАТА: Па, онда дођи за сто. (НАРЕЂИВАЊЕ).

КЕТИ: Нисам гладна и нећу да седнем за сто.

А ево исте девојке којој помажу активним слушањем:

КЕТИ: Нећу ништа да вечерам.

ТАТА: Не једе ти се вечерас. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

КЕТИ: Уопште. Као да су ми се везала црева.

ТАТА: Осећаш неку напетост данас, зар не? (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

КЕТИ: Није то напетост - баш сам уплашена.

ТАТА: Нешто те стварно плаши. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

КЕТИ: Наравно. Боб ме је данас звао и каже да би волео да разговарамо вечерас. Баш је звучао страшно озбиљно. Није личило на њега.

ТАТА: Чини ти се да се нешто дешава, а? (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

КЕТИ: Бојим се да хоће да раскинемо.

ТАТА: То никако не би волела да се деси. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ) КЕТИ: То би ме убило! Посебно што мислим да би волео да иде са Сју. То би било најгоре од свега!

ТАТА: То те доиста плаши - да ће Сју да га преотме. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

КЕТИ: Да. Она скида све добре момке. Мука ми је од ње - увек прича с дечацима и засмејава их. Сви они падају на то. Увек тројица-четворица висе око ње у ходнику. Не знам како јој то успева - не знам шта бих толико причала с момцима.

ТАТА: Волела би да као Сју лако водиш разговоре с њима. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

КЕТИ: Аха. Ја сам баш права тута мута. Толико ми је стало да им се допаднем да ме је страх да не кажем нешто погрешно.

ТАТА: Толико ти је стало да будеш популарна да се плашиш да нешто не погрешиш. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

КЕТИ: Јесте. Али, ништа горе не могу да урадим него то што сад радим - да стојим тако као тута-мута.

ТАТА: Мислиш да је горе то што сад радиш него да кренеш да причаш. (АКТИВНО СЛУШАЊЕ)

КЕТИ: Сигурна сам. Већ ми је дојадило да ћутим.

У првој верзији отац од почетка није успео да дешифрује Кетину поруку и цео разговор се усредсредио на проблем с јелом. У другој, очево активно слушање помогло је Кети да открије свој прави проблем, охрабрило је да се упусти у решавање, па чак и да размотри могућност промене.

КАКО ДА РОДИТЕЉИ АКТИВНО СЛУШАЈУ

Ево прилике да видимо како родитељи "стављају активно слушање у погон" суочавајући се са уобичајеним проблемима мајки и очева. Мудро је не укључити се превише у ове аутентичне ситуације како бисте имали прилику да пратите активно слушање у овим примерима.

Дени: дете које се плаши одласка на спавање

У овој ситуацији је мајка, која је завршила наш семинар, употребљавала типичних дванаест реакција, али се доста ослањала и на активно слушање. Дете, сада осмогодишњак, имало је озбиљан проблем одласка на спавање од пете године. Осам месеци пре но што је вођен овај разговор преместио се из собе коју је делио с два млађа брата. Иако је желео да има своју собу, Дени је проблем одласка на спавање још теже доживљавао.

МАЈКА: Касно је. Угаси светло и иди на спавање.

ДЕНИ: Нећу да идем на спавање.

МАЈКА: Мораш, касно је. Бићеш сутра уморан.

ДЕНИ: Нећу на спавање.

МАЈКА (повишеним гласом): Одмах да си угасио светло!

ДЕНИ (мирно): Никад нећу заспати.

МАЈКА (Мислим да бих га задавила. Толико сам уморна да не могу да стојим на ногама... Одлазим у кухињу, пушим цигарету, одлучујем да уђем и покушам са активним слушањем, па макар умрла. Улазим у Денијеву собу): Ајде, касно је, али сешћу на кревет да се мало одморим пре прања судова. (Узима му књигу, гаси светло, затвара врата и седа крај њега на кревет, ослоњена на зид.)

ДЕНИ: Дај ми ту књигу! Немој да гасиш светло. Изађи из собе, не требаш ми. Нећу да спавам. Мрзим те.

МАЈКА: Ти си љут.

ДЕНИ: Јесте, мрзим школу и никад нећу да се вратим тамо.

МАЈКА (Он воли школу.): Дојадила ти је школа.

ДЕНИ: Грозна је. Нисам добар у школи. Ништа не знам. Боље да сам у другом разреду. (Сад је у трећем.) Матиш, ништа не знам. (Врло је добар из математике.) Учитељ мисли да смо у гимназији, шта ли?

МАЈКА: Матиш ти је доста тежак.

ДЕНИ: Није! Лак је. Али, не ради ми се.

МАЈКА: Ох.

ДЕНИ (изненадан заокрет): Баш волим кошарку. Радије играм кошарку него да идем у школу.

МАЈКА: Стварно волиш кошарку.

ДЕНИ: Мора ли човек да иде на факултет? (Најстарији брат треба ускоро да се упише на факултет и о томе се у породици доста говори.)

МАЈКА: Не.

ДЕНИ: Колико дуго мораш да идеш у школу?

МАЈКА: Треба да завршиш средњу школу.

ДЕНИ: Па, ја нећу на факултет. Не морам, зар не?

МАЈКА: Не мораш.

ДЕНИ: Добро, играћу кошарку.

МАЈКА: Кошарка је занимљива.

ДЕНИ: Наравно. (Потпуно се смирио, тихо разговара, без беса.) Добро, лаку ноћ.

МАЈКА: Лаку ноћ.

ДЕНИ: Хоћеш ли још мало да седиш крај мене?

МАЈКА: Аха.

ДЕНИ (навлачи прекривач који је ишутирао; пажљиво покрива мајци колена и ушушкава их): Је л' ти удобно?

МАЈКА: Јесте, хвала.

ДЕНИ: Нема на чему. (Ћути, а онда почиње да хрче и накашљава се, преувеличавајући прочишћавање грла: хрк, хрк, хрк. Има благу алергију и пун нос, али ти симптоми нису никад акутни. Мајка никад није чула Денија да тако хрче.)

МАЈКА: Нос те мучи?

ДЕНИ: Да, и те како. Мислим да ми требају капи за нос.

МАЈКА: Мислиш да ће ти помоћи?

ДЕНИ: Неће (хрче).

МАЈКА: Нос ти стварно смета.

ДЕНИ: Да (болни уздах). Волео бих да не мора да се дише на нос за време спавања.

МАЈКА (врло изненађена тиме, у искушењу да пита откуд му та идеја): Мислиш да мораш да дишеш на нос док спаваш?

ДЕНИ: Знам да морам.

МАЈКА: Прилично си сигуран у то.

ДЕНИ: Знам, Томи ми је рекао одавно. (Врло омиљен пријатељ, две године старији.) Он је рекао да мораш. Не можеш да дишеш на уста док спаваш.

МАЈКА: Мислиш, није добро дисати на уста?

ДЕНИ: Напросто не можеш (хрче). Мама, тако је то, зар не? Мислим, мораш да дишеш на нос док спаваш, зар не? (Дуго објашњење - многа Денијева питања о вољеном другу: "Он ме не би лагао.")

МАЈКА (Објашњава да је друг вероватно хтео да му помогне, али да деца понекад имају погрешне информације. Мајка наглашава да многи дишу на уста док спавају.)

ДЕНИ (са олакшањем): Па, лаку ноћ

МАЈКА: Лаку ноћ. (Дени лако дише на уста.)

ДЕНИ (изненада): Хрк.

МАЈКА: Још увек те плаши?

ДЕНИ: Аха. Мама, шта ако заспим дишући на уста, а нос ми је запушен, шта ако усред ноћи, док тврдо спавам, затворим уста?

МАЈКА (Схвата да се он годинама плаши да спава да се не би угушио; мисли: "Јадно моје дете."): Ти се можда плашиш да се не угушиш?

ДЕНИ: Аха. Морам да дишем. (Није рекао: "Могао бих умрети.")

МАЈКА (објашњавајући); То просто не може да се деси, Уста би ти се отворила - исто онако као што ти срце куца или као што ти се капци затварају.

ДЕНИ: Сигурна си?

МАЈКА: Да, сигурна сам.

ДЕНИ: Па, лаку ноћ.

МАЈКА: Лаку ноћ, драги. (Пољубац; Дени заспива за час.)

Случај Денија није усамљен пример где је активно слушање допринело да родитељ успе да саслуша драматично разрешење једног емоционалног проблема. Родитељски извештаји попут овог уверавају нас да већина родитеља може да научи вештине професионалног саветника у мери довољној да помогну својој деци у решавању и оних озбиљнијих проблема за које се сматрало да само професионалци могу да их решавају.

Понекад ова врста терапијског слушања доноси само катарзично олакшање дететових осећања: а то је све што је детету, изгледа, потребно, као са Бети, бистром десетогодишњом девојчицом. Бетина мајка је предложила да сними сесију на аудио траку и донесе је на семинар. Ми охрабрујемо родитеље да то чине током семинара, јер се на примерима и други уче. Док будете читали овај дословни препис, покушајте да замислите како би необучени родитељ користио типичних дванаест реакција на Бетину причу о наставници.

МАЈКА: Бети, теби се изгледа не иде сутра у школу, зар не?

БЕТИ: Нема шта човек тамо да тражи.

МАЈКА: Мислиш, досадно је...

БЕТИ: Па да, нема шта да се ради. Госпођа Глупандић је дебела и трома и тако глупо изгледа!

МАЈКА: Па ти досађује свиме што ради...

БЕТИ: Аха. А онда се шета уоколо са оним: "У реду, даћу вам ово сутра". А онда дође сутра, а она каже: "О, заборавила сам. Даћу вам то неки други пут".

МАЈКА: Тако вам обећава да ће нешто да уради...

БЕТИ: А никад то не уради.

МАЈКА: И није доследна, што вас узнемирава...

БЕТИ: Да, још увек ми није дала онај држач за папир који је обећала још у септембру.

МАЈКА: Она обећа да ће нешто да уради, ти се на то ослониш, а онда не уради.

БЕТИ: И сва она путовања на која је требало да идемо; она каже како ћемо да одемо ових дана... а после, кад тако нешто каже, никад од тога ништа не буде - само каже и то је све - и онда даје нова обећања...

МАЈКА: Тако изневерава ваше наде и ви таман помислите да ће нешто боље да се деси, да ћете се забавити, а то се не деси.

БЕТИ: Тачно. Све је то глупо.

МАЈКА: Зато си стварно разочарана у то што се дешава током дана.

БЕТИ: Да. Једино што волим је ликовно, јер ти бар не досађује због оног шта напишеш или урадиш. Увек ми стоји над главом: "Тако ти је грозан састав! Зар не можеш да пишеш боље? Зашто си тако комотна?"

МАЈКА; Као да ти је за леђима све време...

БЕТИ: Да, а на ликовном ми каже које боје да користим или да не користим... Ја направим да лепо изгледа, а она ми само покаже како да урадим сенке...

МАЈКА: А остатак времена на ликовном те остави на миру.

БЕТИ: Аха, осим за црепове на крову...

МАЈКА: Каже ти да то урадиш на одређен начин.

БЕТИ: Аха. А ја то не радим тако.

МАЈКА: Теби смета кад ти тражи да радиш како је она замислила.

БЕТИ: Нећу, баш ме брига. А онда крену невоље.

МАЈКА: Кад не радиш по њеном бојиш се да ћеш запасти у невоље. БЕТИ: Стално треба да радим како она хође - како да пишем бројеве на матишу: овако, па овако - фуј!

МАЈКА: Волела би да се не обазиреш на њене идеје, али ипак мораш тако, и то те онда љути...

БЕТИ: Код ње све дуго траје - све мора да објасни, да уради то једном или двапут, а онда нам каже како да радимо, као да смо некакве бебе. "Ово је сасвим нов корак" - поступа са нама као да смо у обданишту.

Понекад родитељима тешко пада да оставе разговор овако недовршен. Када схвате да се такве ствари дешавају у психолошком саветовалишту склонији су да дозволе детету да прекине, верујући да ће касније само наћи решење. Стручњаци кроз искуство науче да имају поверења у дететове способности да конструктивно реши своје животне проблеме. Родитељи потцењују ту способност.

Следи пример из интервјуа који сам обавио с једним адолесцентом. Он показује да активно слушање не мора увек да доведе до промене на лицу места. Активно слушање често само започне ланац догађања чији закључак родитељ никад не мора сазнати или запазити. Стручњаци то виде стално. Дете може отићи са саветовања баш усред разматрања проблема, како би се недељу дана касније вратило да каже да га је решило.

То се десило Еду, шеснаестогодишњаку ког су нам довели на саветовање зато што су његови родитељи бринули што запушта школу, опире се одраслима, узима дрогу и не сарађује са укућанима:

Током неколико недеља Ед је долазио у саветовалиште бранећи своје пушење марихуане и критикујући одрасле због узимања алкохола и пушења. Ништа лоше није видео у томе што пуши траву. Мислио је да то свако треба да проба зато што је искуство фантастично. Такође је доводио у питање вредност школе. Сматрао ју је само припремом за посао и зараду, што води у исту замку у коју свако упадне. Добијао је лоше оцене. По њему, бесмислено је радити било шта конструктивно. Једнога дана је дошао у саветовалиште на заказан разговор и изненада најавио да престаје с пушењем траве - која му "нарушава живот". Иако још увек није знао шта би радио у животу рекао је да је сигуран да неће да страћи свој живот "хипијевски". Такође је најавио да се много труди око два курса која похађа у летњој школи, пошто је пао из свих предмета осим једног. Коначно је завршио са врло добрим на тим курсевима, завршио гимназију и уписао се на факултет. Не знам шта је довело до промене, али претпостављам да је то био његов сопствени здрав разум пробуђен тиме што смо га слушали - активно.

Понекад активно слушање само помогне детету да прихвати сутуацију коју зна да не може да промени. Активно слушање помаже му да изрази како се осећа у односу на ту ситуацију, да избаци то из себе и да осети како га други прихвата с тим осећањима. То је, вероватно, иста појава као жалбе у војсци: онај ко се жали обично зна да не може да промени ситуацију, али му, изгледа, помаже да изрази негативна осећања у присуству неког ко то прихвата и разуме. То показује и следећи разговор између Џејн и њене мајке:

ЏЕЈН: Е, што мрзим госпођу Адамс, нову наставницу енглеског! Најгора је.

МАЈКА: Запала ти је баш лоша овог полугођа, зар не?

ЏЕЈН: Богме јесте! Само лупета нешто о себи док не постане толико досадна да не могу да је поднесем. Дође ми да јој кажем да умукне.

МАЈКА: Баш си љута на њу.

ЏЕЈН: И сви други су љути. Нико је не воли. Што допуштају наставницима каква је она да предају у школи? Како уопште остају на том послу кад су такви никакви?

МАЈКА: Питаш се како уопште неко тако лош може да предаје.

ЏЕЈН: Да. Али, она је ту где је и мораћу да је срећем свакодневно. Морала бих да направим неке постере за Меги. Видимо се касније.

Очигледно, није се дошло ни до каквог јасног решења, нити је Џејн учинила ишта да промени своју наставницу. Међутим, пошто јој је омогућено да изрази своја осећања, која мајка прихвата и разуме, Џејн је прешла на нешто друго. Ова мајка је такође показала својој кћери да кад има тешкоћа она је та особа с којом може да их подели.

КАДА ДА РОДИТЕЉ ПРИМЕНИ АКТИВНО СЛУШАЊЕ?

Да ли треба сачекати неки доиста тежак проблем, као што је Денијев, па онда применити активно слушање? Напротив. Ваша деца вам свакодневно шаљу неке поруке којима саопштавају неко мучно искуство.

Мали Џони је баш испекао прст мајчиним електричним виклером.

ЏОНИ: Ох, испекао сам прст! Мама, испекао сам прст! Боли, боли (почиње да плаче). Испечен ми је прст. Ох, ох...

МАЈКА: О, то баш боли. Грозно боли.

ЏОНИ: Да, погледај каква опекотина.

МАЈКА: Осећаш да си се баш гадно испекао. Баш те боли.

ЏОНИ (престаје да плаче): Стави ми нешто.

МАЈКА: Хоћу. Ставићу ти мало леда да охлади, а онда можемо да ставимо маст.

Реагујући на овај мали кућни инцидент мајка је избегла разуверавање ("И није баш тако страшно" или "Биће боље" или "Ниси се баш толико испекао"). Она је поштовала Џонијева осећања да се јако опекао, и да га много боли. Уздржала се и од типичних реакција на ову ситуацију, као што су: "Хајде, Џони, не буди мала беба. Престани да плачеш, одмах!" (ОЦЕЊИВАЊЕ, НАРЕЂИВАЊЕ)

Мајчино активно слушање открива и неке важне ставове према Џонију:

То је болни тренутак Његовог живота - то је Његов проблем и он има право да на свој начин реагује.

Не желим да поричем Његова осећања - она су доиста Његова.

Могу да прихватим да то Њега толико боли и повређује.

Не могу да ризикујем да се осећа лоше због свог осећања бола.

Родитељи на нашим семинарима саопштавају да активно слушање у сличним приликама, кад је дете повређено и јако плаче, доводи до тренутног прекида плача, пошто се дете уверило да родитељ зна и разуме колико му је лоше и колико је повређено. Постизање тог разумевања је оно што је за дете најпотребније.

Кад су повређена деца умеју да буду исувише везана за родитеља, уплашена или несигурна кад их родитељ увече оставља саме или кад им нема омиљене лутке или ћебенцета с којим спавају. Разуверавање ретко помаже у таквим ситуацијама, а родитељ постаје разумљиво нестрпљив кад дете неће да престане да цвили и дозива:

"Хоћу моје ћебенце! Хоћу моје ћебенце! Хоћу моје ћебенце!"

"Нећу да идеш! Нећу да идеш!"

"Хоћу моју лутку! Где је моја лутка? Хоћу моју лутку!"

Активно слушање чини чуда у таквим ситуацијама. Основно што дете хоће је да родитељ схвати колико су дубока његова осећања.

Господин X. нас обавештава о следећој сцени која се збила непосредно после нашег семинара:

Мишел, стара три и по године, непрестано је кењкала кад ју је мајка оставила у колима са мном да би обавила куповину. "Хоћу моју маму!", понављала је десетину пута, упркос мојој причи да ће мама брзо доћи. А онда је почела гласно да плаче: "Хоћу моју лутку! Хоћу моју лутку!" Пошто никако нисам успевао да је смирим сетио сам се активног слушања. У очајању сам рекао: "Недостаје ти мама кад овако оде." Она је климнула главом. "Не волиш да мама оде без тебе." Поново је климнула главом, још увек чврсто стискајући своје ћебенце, као заплашено маче скупљено на задњем седишту. "Кад нема маме хоћеш да имаш своју лутку." Јако климање главом. "Али, лутке овде нема, па ти и она недостаје." А онда, као чаробним штапићем, допузала је на предње седиште и почела задовољно да ћаска о људима које је видела на паркингу.

Лекција за родитеље, као ова за господина X., гласи: прихватите начин на који се дете осећа радије него да га усмеравате како да га се отараси, разуверавањем или претњом. Дете жели да зна да ви знате како мује тешко.

Друга ситуација на коју се може применити активно слушање је када вам дете шаље нејасну поруку и тешко вам је да разумете шта се збива у његовој глави. Често, премда не увек, те су поруке у облику питања:

"Хоћу ли се ја икада удати?"

"Како је то осећање кад умреш?"

"Зашто ме деца зову 'Чивутин'?"

"Тата, шта се теби допадало код девојака кад си био младић?"

Последње питање је поставила моја ћерка једног јутра за доручком, пре него што је кренула у школу. Као и већина очева осетио сам да ми је добачена лопта и да хоћу с њом да побегнем с терена, јер ми је пружена прилика да се сетим какав сам био као младић. На срећу, зауставио сам се и реаговао активним слушањем:

ОТАЦ: Изгледа да се питаш шта ти недостаје да би се допала младићима, зар не?

КЋИ: Да. Из неког разлога им се не допадам, а ја не знам ког...

ОТАЦ: Збуњена си тиме што им се, изгледа, не допадаш.

КЋИ: Па, ја знам да баш много не причам. Плашим се да причам пред дечацима.

ОТАЦ: Изгледа да ти је тешко да се отвориш и опустиш кад си с њима.

КЋИ: Аха. Плашим се да не кажем нешто што ће им звучати глупо.

ОТАЦ: Не би желела да мисле да си глупа.

КЋИ: Да. Кад ћутим не излажем се том ризику.

ОТАЦ: Изгледа безбедније кад се ћути.

КЋИ: Да, али то ми не оставља довољно простора, јер онда мора да мисле да сам глупа.

ОТАЦ: Ћутањем не постижеш оно што желиш.

КЋИ: Не. Претпостављам да треба ризиковати.

Какву бих прилику пропустио да помогнем да нисам одолео искушењу и рекао ћерци шта се мени допадало док сам био младић! Захваљујући активном слушању моја кћи је направила један корак унапред. Стекла је нов увид који често води ка конструктивној промени сопственог понашања.

Неуобичајено шифроване поруке које деца шаљу, посебно питања, често значе да је дете заокупљено неким тежим проблемом. Активно слушање родитељу омогућује да приђе и понуди помоћ детету да само дефинише проблем и да приступи његовом решавању. Давање директних одговора на те поруке-питања скоро неминовно доводи до тога да родитељ пропусти прилику да успешно помогне детету да се ухвати у коштац с проблемом који га заокупља.

Када се по први пут опробају родитељи са наших семинара нису свесни да је активно слушање вештина изузетно вредна и у реаговању на дететове интелектуалне проблеме. Покушавајући да открију смисао збивања у свету око себе - студентских протеста, демонстрација, судских процеса, полицијске бруталности, рата, убистава, загађења ваздуха, контроле рађања, развода, криминала и сличног - деца се стално суочавају с проблемима.

Родитеље често избацује из седла када деца уопштено и искључиво изразе свој став, што родитеље наведе да се стресу пред таквом наивношћу и незрелошћу. Мамино и татино искушење је да одмах исправе дете приказујући му много ширу слику. Њихова мотивација може бити добронамерна - да допринесу сазнајном развоју свог детета. Или су у искушењу да се одмах баце на неку од 12 типичних реакција, што неминовно доводи до вербалног препуцавања које ће се завршити повредом осећања и прекидом разговора.

Родитељима на нашим семинарима морамо да поставимо нека темељна питања пре но што се упусте у активно слушање свог детета заокупљеног поменутим проблемима или проблемима личне природе. Питамо их:

"Мора ли ваше дете да мисли исто што и ви?"

"Зашто вам је потребно да их подучавате?"

"Можете ли да толеришете мишљење које се знатно разликује од вашег?"

"Зар не можете да му помогнете да изгради свој лични поглед на овај сложени свет?"

"Зар не можете да му допустите да буде ту где јесте суочавајући се са тим проблемом?"

"Можете ли да се сетите како сте ви као дете имали сличне идеје о неким светским питањима?"

Када родитељи на нашем семинару почну да се уједају за језик и када мало прочисте уши, почињу мало-помало да нас извештавају о важним променама у разговорима за столом. Деца почињу да им излажу проблеме о којима раније нису ни помишљала да разговарају с родитељима - о дроги, сексу, абортусу, моралу и слично. Активно слушање може да чини чуда и да кућу учини местом где родитељи и деца успевају да се упусте у дубоке и сложене расправе о сложеним, критичним проблемима с којима се деца суочавају.

Када се полазници наших семинара пожале да деца никада с њима не разговарају о озбиљним проблемима обично се испостави да су такви проблеми бивали поменути, али да су родитељи прибегавали некој од уобичајених рутина: давању савета, држању лекција, моралисању, подучавању, оцењивању, просуђивању, сарказму, одвраћању. А онда деца полако почињу да навлаче завесу која њихов ум заувек удаљава од ума њихових родитеља. Није ни чудо, дакле, што постоји генерацијски јаз. Он постоји у толиким породицама само зато што родитељи не слушају децу - већ их подучавају и исправљају, а омаловажавају и исмевају поруке настале у умовима деце у развоју.

УОБИЧАЈЕНЕ ГРЕШКЕ У ПРИМЕНИ АКТИВНОГ СЛУШАЊА

Родитељи ретко наилазе на тешкоће у разумевању смисла активног слушања и тога како се оно разликује од "типичних 12". Исто тако, ретко се дешава да родитељи не схвате потенцијалне добробити активног слушања. Међутим, неки родитељи имају више проблема од осталих у успешној примени ове вештине. Као и код других вештина које покушавамо да научимо и код активног слушања можемо да грешимо било због тога што му још увек нисмо вични, било зато што га не примењујемо на одговарајући начин. Указаћемо на неке такве грешке у нади да тако помажемо родитељима да их избегну.

Манипулисање децом кроз "усмеравање"

Неки родитељи не успевају да почну с активним слушањем једноставно због тога што су им намере погрешне. Они хоће да га искористе како би усмерили своју децу да се понашају онако како они мисле да треба.

Госпођа Ј. је ушла у собу где се одржавао наш семинар и није могла да сачека, а да не изрази своје неслагање и разочарење првим искуством у примени активног слушања: "Па, мој син је напросто буљио у мене и ништа ми није рекао. Рекли сте нам да ће активно слушање учинити да деца разговарају с нама. Па, у мом случају до тога није дошло."

Када ју је водитељ замолио да каже полазницима шта се, заправо, десило она их је известила:

Џејмс, стар 16 година, дошао је кући из школе и објавио да је пао из два предмета. Госпођа Ј. је одмах покушала да га охрабри да говори, користећи своју нову вештину, али се Џејмс чврсто затворио и изашао из собе.

Водитељ је онда предложио да кроз игру улога Џејмса и госпође Ј. покушају да одиграју ту сцену. Госпођа Ј. се сложила, али је упозорила присутне да водитељ, вероватно, не може у улози да буде толико некомуникативан као што је њен син код куће. Ево како је водитељ одиграо улогу Џејмса. Запазите реакције мајке:

ЏЕЈМС: Еј! Данас сам добио два кеца - један из матиша, а други из енглеског.

ГЂА Ј.: Нерасположен си (хладно).

ЏЕЈМС: Наравно да сам нерасположен.

ГЂА Ј.: Нерасположен си (и даље хладно).

ЏЕЈМС: То је блага реч. То значи да нећу завршити разред. Као и прошли пут.

ГЂА Ј.: Осећаш да сад не можеш ништа да урадиш иако су те упозоравали (мајка сину шаље своју поруку).

ЏЕЈМС: Мислиш, да више учим? (Џејмс је чуо њену поруку)

ГЂА Ј.: Наравно, још увек није касно, зар не? (сада стварно намеће своје решење)

ЏЕЈМС: Да учим те глупости! То су чисте којештарије!

И тако се наставило. Џејмса је госпођа Ј. сатерала у ћошак привидним активним слушањем, покушавајући да га наведе на кампањско учење. Застрашен мајком, Џејмс то није прихватао и почео је да се брани.

Госпођа Ј., као и многи родитељи, упустила се у активно слушање само зато што је у њему видела нову технику манипулације - истанчан начин утицања на дете да уради оно што родитељ мисли да треба или начин управљања дететовим понашањем и мишљењем.

Зар родитељи не треба да усмеравају своју децу? Зар усмеравање није једна од основних родитељских одговорности? Иако је "родитељско усмеравање" једна од универзално најприхваћенијих функција, оно је, уједно, и предмет највећих неспоразума. Усмеравати значи управљати у одређеном смеру. То, такође, подразумева да родитељска рука окреће точак. Родитељи се најчешће и дограбе тог точка и покушавају да усмере дете у одређеном смеру, али наилазе на отпор.

Деца брзо осете родитељске намере. Она намах препознају да родитељско усмеравање обично значи неприхватање детета онаквог какво је. Дете се плаши такве посредне контроле. Његова независност је тиме угрожена.

Активно слушање није техника усмеравања ка промени коју родитељ жели. Родитељи који мисле да јесте детету ће посредно послати поруку о сопственим замислима, предрасудама, дискретним притисцима. Ево неколико примера родитељских порука које се умећу у разговор са децом:

ЏИНИ: Љута сам на Сали и нећу с њом да се играм.

РОДИТЕЉ: Изгледа да ти се не игра с њом зато што си тренутно љута на њу.

ЏИНИ: Нећу да се играм с њом - никад!

Обратите пажњу на то како је родитељ послао своју поруку: "Надам се да је то само привремено и да сутра нећеш бити љута на њу". Џини је осетила намеру родитеља да је промени и одмах је на ту поруку и реаговала.

Следећи пример:

БОБ: Шта има лоше у пушењу марихуане? Она не шкоди као алкохол или цигарете. Мислим да је погрешно забрањивати је. Требало би да промене закон.

РОДИТЕЉ: Мислиш да закон треба мењати, па ће више деце да снађе невоља.

Очигледно да је родитељева повратна информација покушај да предупреди дете да мисли оно што мисли о марихуани. Не чуди онда што се испоставља да је та реакција неадекватна, јер садожи родитељеву поруку а не једноставну рефлексију онога што дете поручује. Адекватна повратна информација би могла да гласи: "Убеђен си да треба легализовати марихуану, зар не?"

Отворити врата - а онда их затворити

Кад се први пут окушају у активном слушању неки родитељи га користе како би држали отворена врата за комуникацију с дететом, али их онда залупе, јер не истрајавају довољно дуго да би чули све шта дете има да им каже. То је као да кажете: "Хајде, реци ми шта осећаш, разумећу те", а онда, када то чујете, залупите вратима, јер вам се не допада то што сте чули.

Теди, десетогодишњак, обесио је нос, а мајка прискаче у помоћ:

МАЈКА: Изгледаш ми некако несрећно (АКТИВНО СЛУШАЊЕ).

ТЕД: Френки ме је гурнуо.

МАЈКА: То ти се није допало (АКТИВНО СЛУШАЊЕ).

ТЕД: Није. Лупићу га право по њушци.

МАЈКА: Па, то баш не би било лепо (ОЦЕНА).

ТЕД: Баш ме брига. Овако бих волео да га звизнем (показује).

МАЈКА: Теди, туча никад није добар начин решавања сукоба с пријатељима (МОРАЛИСАЊЕ). Зашто не одеш и не кажеш му да хоћеш да се помирите? (САВЕТОВАЊЕ, НУЂЕЊЕ РЕШЕЊА)

ТЕД: Шалиш се? (мук)

Тедију су залупљена врата пред носом и више нема комуникације. Оцењујући, морализујући, саветујући, мајка је пропустила прилику да помогне Теду да сам дође до неког конструктивног решења. Теди је овде научио и то да мајка не верује да он сам може да реши такав проблем, да она не може да прихвати његову љутњу, да мисли како он није фин дечак и да родитељи уопште немају разумевања.

Не постоји бољи начин да се осигура неуспех активног слушања од тога да се детету омогући да изрази своја права осећања, а онда да се пређе на давање оцена, етикета, поуке, савета. Родитељи који тако поступају убрзо открију да њихова деца постају сумњичава и да науче да родитељи тиме само покушавају да из њих извуку нешто како би то одмах подвргли суду или омаловажавању.

"Родитељ-папагај"

Господин Т. је дошао на семинар обесхрабрен својим првим покушајем активног слушања: "Син ме је подсмешљиво погледао и рекао да престанем да понављам оно што он каже". Господин Т. нам је саопштио искуство које имају многи родитељи кад једноставно одсликавају или папагајски понављају шта им дете саопштава. Те родитеље треба подсетити да су дететове речи (његова посебна шифра) тек средство за изражавање осећања. Шифра није порука: њу родитељ треба да дешифрује.

"Ти си прљава смрдибуба", каже љуто дете свом оцу.

Очигледно дете зна разлику између смрдибубе и свог оца, и његова порука није: "Тата, ти си једна смрдибуба". Та шифра је само начин да дете изрази свој бес.

Кад родитељ одговори: "Ти мислиш да сам ја једна смрдибуба", дете ће тешко схватити да је његова порука примљена. А ако отац каже: "Ти си стварно љут на мене!", дете ће одговорити: "Па, наравно!" - и осетиће да га је отац разумео.

Ево примера који показују контраст између реакција које су пуко папагајско понављање шифре, и реакција које подразумевају дешифровање дететових дубоких осећања (праве поруке коју оно изражава):

БИЛ: Никад да дођем до лопте кад већи дечаци почну да хватају.

(а) РОДИТЕЉ: Никад немаш прилику да се докопаш лопте кад се играш с великим дечацима (ПАПАГАЈСКО ПОНАВЉАЊЕ).

(б) РОДИТЕЉ: И ти би играо и мислиш да нису фер што те заобилазе (ПРЕПОЗНАВАЊЕ ОСЕЋАЊА).

БЕТИ: Једно време сам била добра, али сада сам гора него икад. Ништа не помаже. Нема сврхе ни покушавати.

(а) РОДИТЕЉ: Горе ти иде него икад и као да ништа не помаже (ПАПАГАЈСКО ПОНАВЉАЊЕ).

(б) РОДИТЕЉ: Сигурно си обесхрабрена и дође ти да одустанеш (ПРЕПОЗНАВАЊЕ ОСЕЋАЊА).

СЕМ: Тата, види, направио сам авион новим алатом.

(а) РОДИТЕЉ: Направио си авион новим алатом (ПАПАГАЈСКО ПОНАВЉАЊЕ).

(б) РОДИТЕЉ: Баш си поносан на авион који си направио (ПРЕПОЗНАВАЊЕ ОСЕЋАЊА).

Ваљано активно слушање треба вежбати. На нашим семинарима запажамо да већина родитеља радо учествује у вежбама и достиже завидан ниво овог умећа.

Слушање без уживљавања

Стварна опасност која вреба родитеља-почетника у активном слушању је одсуство топлине и уживљавања који треба да прате његов напор. Ономе кога слушамо уживљавањем шаљемо поруку да саосећамо с њим, да можемо да се ставимо на његово место и да, за тренутак, будемо што и он.

Свакоме је мило кад други разуме како се осећамо док говоримо, а не само оно што говоримо. Деца су посебно осетљива бића. Према томе, много тога што нам саопштавају пропраћено је осећањима радости, мржње, разочарења, љубави, бриге, љутње, поноса, осујећености, туге и слично. Кад комуницирају с родитељем, она очекују саосећање с таквим осећањима. А кад родитељ не саосећа, дете схвата да родитељ није разумео основни састојак његове поруке.

Вероватно је да се већина грешака што их родитељи праве окушавајући се у активном слушању састоји у запостављању тог дела дететове поруке.

Једанаестогодишња Жана утрчава у кухињу у којој мајка ради:

ЖАНА: Џими (деветогодишњи брат) је права напаст. Он је злобан. Мама, извадио је сву моју одећу из фиока. Мрзим га! Могла бих да га убијем кад ми то уради!

МАЈКА: Ти не волиш да ти то ради.

ЖАНА: Не волим! Ја га мрзим!

Жанина мајка је чула речи, а не осећања. У том тренутку Жана је осећала бес и мржњу. "Баш си љута на Џимија" би показало да је мајка разумела осећање, а не само да је разумела да Жана не воли кад јој неко испразни фиоке. Жана осећа да је мајка није разумела и исправља је следећом поруком: "Не волим! (То је одвећ благо!)" а онда: "Ја га мрзим! (То је важније.)м

Шестогодишњи Кери моли свог оца који би да га наговори да уђе у воду:

КЕРИ: Нећу у воду! Дубоко је. Плашим се таласа!

ОТАЦ: За тебе је много дубоко.

КЕРИ: Плашим се! Молим те, немој да ме тераш да уђем!

Овај отац потпуно запоставља дететово осећање и то његова реакција показује. Кери не шаље интелектуалну процену дубине воде. Он свом оцу шаље молбу: "Тата, не терај ме у воду, јер се плашим!" Отац би то требало да прими к знању тако што би рекао: "Плашиш се и не желиш да те терам у воду."

Неки родитељи на нашим семинарима кажу да им осећања стварају нелагоду - и њихова и дететова. Као да их нешто тера да игноришу дететова осећања зато што не могу да поднесу да их оно уопште има. Или да брзо искључе осећања из видокруга и тиме намерно избегну да их буду свесни. Неки родитељи се толико плаше осећања да доиста не успевају да их препознају у дететовој поруци.

На нашем семинару такви родитељи обично науче да деца (и одрасли) неизбежно имају осећања. Она су основни састојак живота, а не нешто болесно или опасно. Покажемо им, такође, да су осећања пролазна и да не остављају никакве трајне последице на детету. Али кључ за то је у саосећајном активном слушању детета. Кад родитељи науче да детету пренесу то разумевање, задовољно нам саопштавају како јака негативна осећања брзо могу да нестану.

Ралф и Сапи, млади родитељи двеју кћери, испричали су на семинару случај који им је ојачао веру у моћ активног слушања. Обоје су одрасли у веома религиозним породицама. Родитељи су их на безброј скривених начина учили да је испољавање осећања знак слабости коју добар хришћанин никад не показује. Ралф и Сали су научили:

"Грех је мрзети."

"Воли ближњег свога."

"Језик за зубе. млада девојко."

"За сто се можеш вратити тек кад научиш људски да разговараш с мајком."

Навиклим на такве изреке Ралфу и Сали је било тешко да прихвате осећања своје деце и подесе се на њихсву "таласну дужину". Наш семинар им је отворио очи. Најпре су почели да грихватају осећања у свом односу. А онда, као и многи други родитељи на семинару, да саопштавају своја осећања једно другом, у чему им је помогло актувно слушање.

Пошто су открили вредност такве искрености и блискости стекли су довољно самопоуздања да активно слушају своје предадолесцентне девојчице. За неколико месеци обе девојчице су се промениле од тихе, послушне, интровертне и потиснуте у изражајну, спонтану, екстровертну и веселу децу. Осећања су постала прихваћен састојак живљења који је ослободио целу породицу.

"Сада је много забавније", рекао је Ралф. "Не морамо да осећамо кривицу због својих осећања. А и деца су много отворенија и искренија с нама."

Активно слушање у погрешно време

Почетни неуспеси родитеља у активном слушању често се дешавају зато што га родитељи примењују у погрешно време. Као и са другим стварима и са активним слушањем се може претерати.

Постоје тренуци кад деца не желе да говоре о својим осећањима, чак ни ономе ко има уши да их чује. Желе да за неко време остану сама са својим осећањима. Можда им је одвећ болно да у том тренутку говоре. Можда им је потребно неко време да би ушла у разговор с родитељем. Родитељи треба да уважавају дететову потребу за приватношћу у свету осећања и да не покушавају на силу да разговарају о томе.

Колико год отварање врата активним слушањем било добро деца не морају увек бити вољна да кроз њих прођу. Једна мајка нам је испричала како је њена ћерка нашла начин да јој то саопшти: "Доста! Знам да би ми помогло да разговарам, али сада не осећам да то желим. Молим те, мама, за сада без активног слушања."

Понекад родитељи отворе врата активним слушањем онда кад сами немају довољно времена да саслушају дете. Дете ће тада помислити да родитељу није довољно стало да га саслуша. Родитељима кажемо: "Не почињите с активним слушањем ако немате довољно времена да саслушате сва осећања што их ова техника обично ослобађа".

Неки родитељи су искусили отпор зато што су применили активно слушање онда када је детету била потребна друга врста помоћи. Када дете просто тражи информацију или помоћ или нешто друго што родитељ може да му пружи, оно можда ни нема потребу за разговором.

Родитељи се каткад тако заљубе у активно слушање да га примењују и онда када детету није нужно потребно да му неко "извлачи" дубока осећања. Из следећих теоретских ситуација се може видети како активно слушање може да буде неприкладно:

ДЕТЕ: Хеј, мама, можете ли ти или тата да ме у суботу одвезете до града? Морам нешто да обавим.

РОДИТЕЉ: Ти желиш да те неко одвезе у град у суботу.

ДЕТЕ: Када се ти и мама враћате кући?

РОДИТЕЉ: Доиста се питаш кад се враћамо кући?

ДЕТЕ: Колико треба да платим за осигурање ако купим своја кола?

РОДИТЕЉ: Брине те колико кошта осигурање.

Овој деци вероватно не треба охрабрење за комуникацију. Они траже специфичну врсту информација или помоћи и ту нема места за активно слушање. Они не саопштавају осећања, већ само траже чињеничне информације. Одговорити на такав захтев активним слушањем детету ће не само изгледати чудно, већ ће га и изнервирати. Ово су ситуације у којима дете тражи директан одговор и треба му га дати.

Родитељи, такође, откривају како им се деца узнемире кад они наставе с активним слушањем иако је дете одавно саопштило оно што је желело. Родитељи треба да науче да ставе тачку. Опште узев, у томе им могу помоћи следећи знаци: дететов израз лица, спремност да крене, ћутање, нестрпљивост, гледање на сат или дететови искази као што су:

"Па, чини ми се да је то то."

"Немам времена за веће продубљивање."

"Сада на ствари гледам другачије."

"Можда је за сада довољно."

"Вечерас треба доста да учим."

"Па, одузела сам ти доста времена."

Мудар родитељ се повлачи кад уочи те знаке иако му не изгледа да је дете разрешило проблем. Професионални терапеут схвата да активним слушањем наводи дете на први корак у решавању проблема - а то је изражавање повезаних осећања. Деца често сама настављају даље и, коначно, сама нађу решење.

Како слушати дете исувише мало за разговор?

Многи родитељи питају: "Иако видим да је активно слушање врло успешно са трогодишњом и старијом децом шта да радим са дететом које још не говори?"

Или: "Видим да треба доста да се ослањамо на дечије унутрашње способности да решавају проблеме који их тиште. Али, сасвим мала деца нису кадра да решавају проблеме, па ми морамо да их решавамо за њих."

Погрешно је мислити да активно слушање може бити од користи само са децом која могу да говоре. Употреба активног слушања с млађом децом изискује додатно разумевање невербалне комуникације и успешно родитељско реаговање на невербалне поруке које и тако мапа деца шаљу. Штавише, родитељи врло мале деце често мисле да само зато што су зависна од одраслих она имају мало способности да сама трагају за решењима проблема с којима се сусрећу. То, напросто, није тачно.

Какве су, доиста, бебе?

Прво, бебе имају потребе као и старија деца и одрасли. И имају проблема да те своје потребе задовоље. Њима је хладно, непријатно што су мокре, уморне су, жедне, гладне, узнемирене, болесне. Помагање бебама са таквим проблемима представља посебан проблем за родитеља.

Друго, бебе и врло мала деца веома су зависна од својих родитеља у задовољавању потреба и налажењу решења за проблеме. Њихове унутарње снаге и способности су ограничене. Гладна беба не зна да оде до кухиње, отвори фрижидер и сипа себи шољу млека.

Треће, бебе и врло мала деца немају добро развијену способност исказивања својих потреба вербапним симболима. Још не говоре језик којим могу другима да саопште своја осећања и потребе. Родитељи су углавном збуњени тиме шта се дешава у детету које још не говори, јер им оно не саопштава своју потребу да буде вољено или да се ослободи гасова у стомаку.

Четврто, бебе и врло мала деца често, можда, и не знају тачно шта их мучи. То је зато што су многе њихове потребе физиолошке, односно, то су проблеми изазвани незадовољењем физичких потреба (глади, жеђи, бола и слично). Такође, због неразвијених сазнајних и вербалних вештина они нису кадри да појме проблеме које доживљавају.

Према томе, помагање врло малој деци да задовоље потребе и реше своје проблеме донекле се разликује од помагања старијој деци, апи, не толико колико већина родитеља мисли.

Уочавање потреба и проблема

И поред велике жеље да удовоље потребама своје бебе родитељи ипак тек неке успевају да уоче, и то често зависи само од њих. Ники добија довољно да једе, утопљен је, обасут нежношћу, а проблем је ипак како открити због чега плаче.

Већина родитеља следи неку врсту упутстава која им говоре шта је бебама, опште узев, потребно. Књига доктора Спока била је велика помоћ родитељима са обиљем информација о бебама и њиховим потребама и о томе шта родитељ може да учини да те потребе задовољи. Па ипак, сваки родитељ зна да у тој књизи не може све да нађе. Да би био успешан у помагању свом сопственом детету, с његовим специфичним потребама и проблемима, родитељ мора да стекне разумевање за њега. А то углавном постиже активно слушајући његове поруке, иако су оне невербалне.

Родитељ малог детета мора да научи добро да слуша, баш као и родитељ старијег детета. Беба комуницира невербално и то је зато друга врста слушања.

Беба почиње да плаче у 5:30 ујутру. Очигледно има проблем - нешто није у реду, нешто јој је потребно, нешто хоће, Она не може родитељу да упути вербалну поруку ("Нелагодно ми је и узнемирена сам"). Према томе, родитељ не може да примени активно слушање како смо га до сада описивали ("Осећаш нелагоду, јер ти нешто смета"). Дете то, извесно, не би разумело.

Родитељ прима невербалну поруку (плач) коју ваља да "дешифрује" како би сазнао шта се збива у детету. Пошто родитељ не може вербално да реагује како би проверио да ли је добро дешифровао, мора да користи метод невербалног реаговања.

Родитељ може прво да покрије бебу (дешифровање плача као поруке: "Хладно ми је"). Али дете наставља да плаче ("Ниси разумео моју поруку"). Онда родитељ узима бебу у руке и љуља је (разумео је поруку као "Уплашио га је сан"). Дете наставља да плаче ("То није оно што осећам"). Коначно, родитељ ставља бочицу с храном у бебина уста ("То сам хтео - гладан сам коначно си ме разумео").

Успешност родитеља малог детета, као и одраслијег, зависи у великој мери од прецизности комуникације између родитеља и детета. А основна одговорност за то лежи на родитељу. Он мора да научи да тачно дешифрује невербалне бебине поруке како би знао шта је мучи. Он мора да проверава тачност дешифровања. Он мора да одабере начин узвраћања којим проверава тачност дешифровања. Тај процес можемо назвати активним слушањем: механизми су исти као и у вербалној комуникацији. И детету које шаље невербалну поруку (плач) родитељ мора да узврати (стављањем бочице у уста).

Ова неопходност двосмерне комуникације делом објашњава због чега је важно да током прве две године родитељ толико времена проводи уз дете. Родитељ тако упозна своје дете боље него ико други, односно, развије вештину дешифровања бебиног невербалног понашања и тако постане кадар више но ико други да погоди шта треба да уради да би задовољио дететове потребе или понудио решење његовог проблема.

Свако у искуству има осећање невичности у дешифровању туђег детета. Питамо га: "Шта му ово значи кад превлачи коцком по оградици? Мора да нешто хоће." Мајка одговара: "Увек то ради кад му се приспава. А наше прво дете је тад гужвало ћебенце."

Како активним слушањем да помогнемо беби?

Многи родитељи ни не помшљају да активним слушањем провере тачност дешифровања. Одмах се бацају у неку акцију помагања и пре но што провере шта с дететом није у реду.

Џими стоји у кревецу и почиње да цвили, а онда и гласно да плаче. Мајка га ставља да седне и нуди му звечку. Џими престаје с плачем за тренутак, а онда баца звечку на под и плаче још гласније. Мајка подиже звечку и чврсто је ставља у бебину шаку, љутито му саопштавајући: "Ако је још једном бациш - нећеш је добити". Џими наставља да плаче и поново баца звечку. Мајка га шљепне по руци. Џими сад већ урла.

Ова мајка је претпоставила да зна шта је беби потребно, али је пропустила да "саслуша" да јој беба "каже" да ли је тачно разумела. Као и многи други родитељи ни ова мајка није омогућила да се у потпуности обави процес комуникације. Није се уверила да ли је добро разумела шта детету треба или шта жели. Дете је остало осујећено, а мајка се наљутила. Тако је посејано семе лошег односа и емоционално незрелог детета.

Очигледно, што је беба млађа то родитељ мање може да се ослања на властите способности. Другим речима, потребно је много више родитељског труда у процесу решавања проблема. Свима је познато да родитељ мора да припреми храну, мења пелене, покрива, открива, диже, љуља бебу, тепа јој и ради још сијасет других ствари како би проверио да ли је то оно што јој треба. А то изискује много времена проведеног с дететом. Мала беба заокупља скоро све родитељско време. Беби је потребан родитељ и то очајнички. Због тога педијатри толико и инсистирају да родитељ током првих година стално буде уз бебу, јер је толико зависна и беспомоћна.

Али. није довољно бити само присутан. За успешност родитељства од пресудног је значаја пажљиво праћење невербалне комуникације како би се разумело шта се збива у детету и како би му се понудило оно што му је потребно.

То што многи специјалисти за подизање деце то не разумеју произлази из недовољне истражености дететовог развоја. Бројна истраживања показала су супериорност једне методе - бочице или дојења, храњења на захтев или храњења по распореду, ране или касније хигијенске обуке, раног или каснијег одбијања од сисања, строгости или попустљивости. У већини случајева ове студије нису узимале у обзир велике разлике у потребама различите деце нити екстремне разлике између мајки у њиховој комуникацијској успешности.

На пример, то што је беба раније или касније одбијена од сисања не мора бити одлучујући фактор потоњег развоја личности и менталног здравља. Много је важније да ли мајка пажљиво слуша поруке везане за исхрану које јој њено дете свакодневно шаље, што њој омогућује да буде флексибилна у задовољењу тих потреба. Отуд ће нека мајка на основу активног слушања одлучити да са одбијањем крене касније, а нека раније. Чврстог сам уверења да ово начело подједнако важи за сва спорна питања око подизања деце. Ако је то начело ваљано, онда родитељима можемо да кажемо:

Бићете најуспешнији родитељ ако својој беби створите такву кућну атмосферу у којој ћете на основу активног слушања и разумевања порука којима она обзнањује шта јој треба, знати како те њене потребе и да задовољите.

Пружите детету прилику да се суочи са својим потребама

Извесно је да је многим родитељима циљ да помогну свом детету да постепено развија сопствене моћи како би само могло да задовољава потребе и решава своје проблеме. Најуспешнији родитељ ће бити онај који доследно следи начело пружања прилике детету да решава своје проблеме, уместо да примењује родитељева решења.

Ево примера успешне примене овог начела:

ДЕТЕ (плачно): Ауто, ауто - нема ауто.

РОДИТЕЉ: Хоћеш свој ауто, а не можеш да га нађеш (АКТИВНО СЛУШАЊЕ).

ДЕТЕ (гледа испод софе, али не налази ауто)

РОДИТЕЉ: Није ту (УЗВРАЋА НА НЕВЕРБАЛНУ ПОРУКУ).

ДЕТЕ (утрчава у собу, гледа, не налази ауто)

РОДИТЕЉ: Ни ту га нема (УЗВРАЋА НА НЕВЕРБАЛНУ ПОРУКУ).

ДЕТЕ (мисли; иде до улазних врата)

РОДИТЕЉ: Можда је ауто у дворишту (УЗВРАЋА НА НЕВЕРБАЛНУ ПОРУКУ).

ДЕТЕ (истрчава, налази ауто у песку, гледа поносито)

РОДИТЕЉ: Сам си нашао ауто (АКТИВНО СЛУШАЊЕ).

Овај родитељ све време препушта одговорност за налажење аутомобилчића свом детету, избегавајући директно мешање или дељење савета. Тиме он помаже детету да користи сопствене моћи решавања проблема.

Многи родитељи су исувише спремни да решавају дететове проблеме. Толико им је стало да помогну детету да им је нелагодно ако му је нека потреба незадовољена, па су просто принуђени да понуде брзо решење. Ако се то често чини сигурно је да ће успорити дететово учење да користи сопствене моћи, а успориће и развој његове независности и самопоуздања.

Како да говорите да би вас дете слушало?

Кад науче како да активно слушају, родитељи често нестрпљиво питају: "Кад ћемо научити како да деца нас слушају? То је проблем у нашој кући."

Несумњиво је да је у многим кућама проблем што деца повремено ометају, узнемиравају и досађују својим родитељима: деца могу бити непромишљена и неувиђавна покушавајући да задовоље своје потребе. Као мали кучићи деца могу бити дивља и рушилачка, бучна и захтевна. Многим родитељима је познато да им деца намећу додатни труд, да их успоравају кад су у журби, да им досађују кад су уморни, причају кад је родитељу потребна тишина, да умеју да их улепе џемом тек што су се свечано обукли и тако у бескрај.

Мајкама и очевима потребан је успешан начин да изађу на крај с понашањем детета које угрожава њихове потребе. И родитељ треба да живи свој живот и да има право да у њему ужива. Па ипак, многи родитељи који долазе на наше семинаре говоре да деца имају повлашћен положај у породици, да захтевају да њихове потребе буду задовољене, а да притом не уважавају и родитељске потребе.

На своју жалост, многи родитељи открију да, са одрастањем, њихова деца све више занемарују потребе родитеља. Кад родитељ дозволи да се то деси његова деца ће кроз живот пролазити као кроз једносмерну улицу водећи рачуна само о својим потребама. Родитељи такве деце су обично огорчени, осећајући велико незадовољство "незахвалном" и "себичном" децом.

Када је гђа Лојд дошла на наш семинар, била је збуњена и повређена зато што је њена кћи Џин постајала све себичнија и неувиђавнија. Оба родитеља су јој све допуштала и Џин је мало чиме доприносила породичном животу, а ипак су њени родитељи чинили све што је она тражила. Ако не би било по њеном, она би им говорила увредљиве ствари, правила крш и лом или на неколико сати нестајала из куће.

Гђу Лојд је њена мајка васпитала да мисли како добре породице себи не могу допустити да сукоби и јака осећања изађу на видело, па је и Џини све допуштала како би избегла сцене или, како се сама изразила, "како би очувала мир у кући". Како се Џин приближавала адолесцентном периоду постајала је све арогантнија и егоцентричнија, ретко је помагала у кући или се прилагођавала потребама својих родитеља. Често би својим родитељима говорила да су сами криви што су је донели на свет, па су зато и дужни да удовољавају њеним захтевима. Гђа Лојд, савестан родитељ са очајничком жељом да буде добра мајка, почела је да осећа све дубљи отпор према Џин. Након свега што је за њу учинила вређала ју је и љутила Џинина себичност и одсуство уважавања потреба њених родитеља.

"Ми само дајемо, она само узима" - био је начин на који је гђа Лојд описала своју породицу.

Гђа Лојд је била уверена да нешто од оног што ради не ваља, али није ни сањала да је Џинино понашање директна последица мајчиног страха да стане у одбрану сопствених права. Наш програм јој је најпре помогао да схвати да су њена права легитимна, а потом и да стекне вештину да се супротстави Џин кад се понаша на начин који јој је неприхватљив.

Шта да чини родитељ кад не може да прихвати дететово понашање? Како да га наведе да уважава потребе родитеља? Сада ћемо се усредсредити на то како да родитељи разговарају са својом децом, а да она чују њихова осећања и уоче њихове потребе.

Потпуно другачије комуникацијске вештине су потребне у ситуацији кад дете ствара родитељу проблем него кад се дете бори са својим проблемом. У другом случају дете има проблем, а у првом, родитељ је тај који има проблем. Ово поглавље треба да упути родитеље у вештине које су им потребне за успешно решавање сопствених проблема чији су узрок њихова деца.

КАД РОДИТЕЉ ИМА ПРОБЛЕМ

Многи родитељи у почетку имају тешкоћу да разумеју појам власништва над проблемом. Вероватно су навикли да слушају о "проблем-деци", где се проблем смешта у дете, а не у родитеља. Веома је важно схватити ову разлику.

Најбољи знак који родитеља упозорава да је проблем његов јесте унутрашње осећање да није прихваћен, да почиње да осећа узнемирење, осујећење, горчину. Може то бити осећање напетости, нелагоде кад угледа нешто што дете ради или кад надгледа његово понашање. Рецимо:

Дете се превише приближило драгоценој порцуланској вази.

Дете је стало ципелом на свеже пресвучену фотељу.

Дете упада у ваш разговор с пријатељицом.

Дете вас вуче да пођете и прекинете разговор са сусетком.

Дете је оставило играчке на поду дневне собе.

Дете само што није просуло млеко на тепих.

Дете неће да нахрани свог кућног љубимца.

Дете неће да обавља своје кућне дужности.

Дете користи ваш алат и оставља га у дворишту.

Дете исувише брзо вози ваш ауто.

Сва та понашања потенцијапно или стварно представљају претњу легитимним родитељским потребама. Дететово понашање на посредан или непосредан начин утиче на родитеља: мајка не жели да јој ваза буде сломљена, да фотеља буде прљава, да тепих буде флекав, да је прекидају у разговору с пријатељицом итд.

Суочен с таквим понашањем, родитељ мора, да нађе начин да помогне себи, а не детету. Табела што следи помаже да се уочи разлика између ситуација у којима дете има проблем и оних у којима родитељ има проблем.

Кад дете има проблем

Кад родитељ има проблем

Дете започиње комуникацију

Родитељ започиње комуникацију ј

Родитељ је слушалац

Родитељ је пошиљалац поруке

Родитељ је саветник

Родитељ је онај који утиче

Родитељ жели да помогне детету

Родитељ жели да помогне себи

Родитељ "упија" поруке

Родитељ жели да буде саслушан

Родитељ олакшава детету да нађе решење

Родитељ треба да нађе сопствено решење

Родитељ прихвата дететово решење

Родитељ сам треба да буде задовољан решењем

Родитеља првенствено интересују потребе детета

Родитеља првенствено интересују властите потребе

Родитељ је пасивнији

Родитељ је активнији

Родитељу на располагању стоји неколико могућности кад је проблем његов:

1. Може да покуша да директно промени дететово понашање.

2. Може да покуша да промени околности.

3. Може да покуша да промени себе.

Син господина Адамса, Џими, износи очеву кутију с алатом у двориште и обично све оставља разбацано по травњаку. То је за господина Адамса неприхватљиво, те је то његов проблем.

Он може да се суочи с Џимијем и каже нешто што очекује да ће променити његово понашање.

Може да промени околности тако што ће Џимију купити алат (играчке) у нади да ће то променити његово понашање.

Он може да покуша да промени своје ставове о Џимијевом понашању тако што ће себи да каже "такви су дечаци" или "временом ће научити боље да се стара о алату".

У овом поглављу бавићемо се само првом могућношћу, односно тиме како родитељи говором покушавају да промене дететово понашање које не могу да прихвате. У наредним поглављима бавићемо се другим двема могућностима.

НЕДЕЛОТВОРНИ НАЧИНИ СУОЧАВАЊА С ДЕЦОМ

Није никакво претеривање кад кажемо да 99 посто родитеља са наших семинара користе неделотворне начине комуницирања с децом у ситуацијама кад се дечје понашање коси с њиховим потребама. Током семинара водитељ чита родитељима опис једне типичне ситуације која узнемирава родитеље:

Врло сте уморни након целодневног рада. Потребно вам је да мало седнете и на миру се одморите. Волели бисте да то време проведете читајући новине. Али ваш петогодишњи синчић вам досађује захтевом да се с њим играте. Не престаје да вас вуче за рукав, да вам се пење у крило, да вам гужва новине. Играње с њим је нешто што бисте најмање пожелели да радите у том тренутку.

Тад водитељ тражи од учесника семинара да на листу папира напишу шта би рекли детету у тој ситуацији. (Читалац може да учествује у овој вежби тако што ће сад то сам да учини.) Тада водитељ прочита опис друге ситуације, а онда и треће, сваки пут тражи од родитеља да запишу своју вербалну реакцију.

Ваше четворогодишње дете извадило је неке лонце и шерпе из орманчета и почело да се игра на кухињском поду. То вас омета у припремању вечере. Већ касните.

Ваш дванаестогодишњи син је дошао из школе, направио себи сендвич и оставио у кухињи хаос, а ви сте сате провели спремајући је да буде уредна за вечеру.

Из ове вежбе дошли смо до сазнања да родитељи, с ретким изузецима, неуспешно решавају овакве ситуације на доста типичне начине. Велика је вероватноћа да ће детету рећи нешто што ће:

1. Навести дете да пружи отпор родитељском настојању да промени понашање које је за њега неприхватљиво.

2. Навести дете да осети како његов родитељ мисли да оно није довољно бистро.

3. Навести дете да помисли како родитељ не уважава његове потребе.

4. Навести дете да се осећа кривим.

5. Пољуљати дететово самопоштовање.

6. Навести дете да се жустро брани.

7. Навести дете да "жестоко" узврати на напад.

Родитеље ови налази изненађују, јер су ретки они који имају свесну намеру да то раде детету. Већина родитеља и не размишља о могућим ефектима својих речи на децу.

Ми на семинару описујемо те неделотворне начине и подробније образлажемо зашто су неделотворни.

Упућивање "поруке с готовим решењем"

Да ли вам се некад десило да се таман спремате да за некога учините нешто лепо (или да измените нешто у свом понашању како бисте удовољили потреби те особе), а да та особа изненада почне да вас усмерава, упућује или саветује да урадите то што бисте и иначе сами урадили?

Вероватно сте реаговали са: "Ниси морала да ми говориш" или "Да си само мало сачекао, урадио бих то и да ми ниси рекао". А највероватније бисте се изнервирали што вам та особа није указала поверење или пружила прилику да самоиницијативно урадите нешто за њу.

Кад вам тако нешто ураде упућују вам "поруку с готовим решењем". То је баш оно што родитељи чине с децом. Не сачекају да дете почне да се понаша обрнуто, већ му кажу шта мора или треба да уради. Ево неких порука те врсте:

1. НАРЕЂИВАЊЕ, УСМЕРАВАЊЕ, КОМАНДОВАЊЕ: "Иди нађи нешто с чим ћеш се играти." "Престани да гужваш новине." "Склони те лонце и шерпе." "Распреми овај хаос."

2. УПОЗОРАВАЊЕ, УБЕЂИВАЊЕ, ЗАСТРАШИВАЊЕ: "Ако не престанеш, вриснућу." "Мама ће се наљутити ако не престанеш да ми се моташ око ногу." "Зажалићеш ако се не вратиш у кухињу и не оставиш је онако како си је затекао."

3. УПУЂИВАЊЕ, ПРОПОВЕДАЊЕ, МОРАЛИСАЊЕ: "Никад не сметај неком ко чита." "Молим те, играј се нечим другим." "Не треба да се играш кад се мама жури." "Увек почисти за собом."

4. САВЕТОВАЊЕ, НУЂЕЊЕ РЕШЕЊА: "Зашто не идеш напоље да се играш?" "Да ти предложим нешто друго да се играш?" "3ар не можеш да вратиш ствари на место?"

Ове врсте вербалних реакиија саопштавају детету ваше решење - оно што ви мислите да оно мора да уради. Ви сте ти који повлаче потез, ви имате контролу, ви преузимате ствар у своје руке, ви пуцкате бичем. Дете искључујете из тога. Први тип поруке наређује му да примени ваше решење; други му прети; трећи га упозорава; четврти га саветује.

Родитељи питају: "Шта има лоше у томе да понудимо своје решење коначно, зар није дете узрок мом проблему?" Тачно, оно је узрок. Али, нудити детету решење за ваш проблем може повлачити за собом следеће последице:

1. Деца се опиру кад им се каже да нешто ураде. Може им се и не свидети ваше решење. У сваком случају, она се опиру мењању свог понашања кад им се каже да то "морају" или "треба" или "боље је" да ураде.

2. Упутити решење детету уједно значи саопштити му следећу поруку: "Немам поверења у то да ђеш сам наћи решење" или "Мислим да ниси довољно осетљив да сам нађеш начин да ми помогнеш да решим проблем".

3. Слање решења говори детету да су ваше потребе важније од његових, да оно треба да ради баш оно што ви желите, без обзира на то какве су његове потребе ("Радиш нешто што је за мене неприхватљиво, па је једино решење оно што ја кажем").

Ако вас посети пријатељ и деси се да ципелом додирне вашу свеже пресвучену фотељу, сигурно му нећете рећи:

"Одмах да си склонио ципелу с моје фотеље."

"Никад не смеш стављати ципелу на нечију фотељу."

"Ако желиш себи добро, склањај ту ципелу са фотеље."

"Предлажем ти да никада не стајеш ципелом на моју фотељу."

Звучи смешно обраћати се пријатељу на овај начин, јер пријатељи су људи које више уважавамо. Одрасли настоје да пријатељу "сачувају образ". Такође, претпостављају да пријатељ има довољно мозга да сам нађе решење вашег проблема, кад му се једном каже да вам то представља проблем. Одрасли би пријатељу једноставно саопштио како се осећа, а онда би претпоставио да ће пријатељ довољно уважавати та осећања. Власник фотеље би, највероватније, рекао нешто овако:

"Брине ме што ћеш ципелом запрљати фотељу."

"Седим као на иглама кад видим твоју ципелу на фотељи."

"Непријатно ми је да кажем, али тек сам пресвукла фотељу и не бих волела да се упрља."

Ово нису "поруке које садрже решење". Обично их упућујемо пријатељима, али ретко и сопственој деци. Устежемо се да пријатељима наређујемо, да их упућујемо, да им претимо, да их саветујемо да промене своје понашање на одређен начин. С друге стране, као родитељи, то свакодневно чинимо својој деци.

Није чудо што се деца опиру или реагују дефанзивно и непријатељски. Не изненађује што се тад осећају унижено, притиснуто, контролисано. Није чудо што "губе образ". Не изненађује што одрастају покорно очекујући да им свако натура решење. Родитељи се често жале да њихова деца немају осећање одговорности за породицу и да довољно не уважавају потребе својих родитеља. Како да се уопште науче одговорности кад им родитељи не пружају никакву прилику да, уважавајући родитељску потребу, сама учине нешто одговорно?

Упућивање "омаловажавајућих порука"

Сви знамо како је то осећати се унижен неком поруком која набеђује, осуђује, исмева, критикује, посрамљује. У контакту с децом родитељи увелико користе ту врсту порука. "Омаловажавајуће поруке" се могу сврстати у следеће категорије:

1. ОЦЕЊИВАЊЕ, КРИТИКОВАЊЕ, НАБЕЂИВАЊЕ:

"Требало би то да знаш."

"Врло си несмотрен."

"Баш си неваљао."

"Најнеувиђавније си дете које знам."

"У гроб ћеш ме отерати."

2. НАДЕВАЊЕ ЕТИКЕТА, ИСМЕВАЊЕ, ПОСРАМЉИВАЊЕ:

"Баш си размажен."

"У реду, господине Безвезњаковићу."

"Теби се баш допада да будеш себични лезилебовић,"

"Срам те било."

3. ТУМАЧЕЊЕ, ДИЈАГНОСТИКОВАЊЕ, ПСИХОАНАЛИЗИРАЊЕ:

"Баш ти је стало да будеш у центру пажње."

"Покушаваш да ми измамиш нешто."

"Баш уживаш у томе да видиш колико ми треба да пошизим." "Увек хоћеш да се играш баш кад сам у послу."

4. ПРОПОВЕДАЊЕ, УПУЋИВАЊЕ:

"Није лепо прекидати некога кад прича."

"Добра деца то не раде."

"Како би волео да ја то теби урадим?"

"Зашто не би била мало добра. за промену?"

"Чини другима само оно што желиш да теби чине."

"Ми не остављамо своје посуђе неопрано."

Све су ово омаловажавајуће поруке - оне доводе у питање дететов карактер, угрожавају његово самопоштовање, омаловажавају га као особу, лепе етикету на његову личност. Оне на дете указују оптужујућим прстом.

Какве последице ове поруке најчешће изазивају?

1. Деца ће се често осетити кривом и спремном на извињење кад их тако оцењују и набеђују.

2. Деца осећају да родитељ није фер - осећају неправду: "Нисам ништа лоше учинио" или "Нисам хтео да будем лош".

3. Деца се често осете невољеном, одбаченом: "Не воли ме зато што сам погрешио."

4. Деца се често опиру кад приме такву поруку - ушанче се. Одрећи се понашања које смета родитељима значи признати оправданост родитељског окривљавања. Типична дечја реакција би могла бити: "Ја ти не сметам" или "Лонци нису никоме на путу".

5. Деца често узвраћају родитељу на исти начин: "Ни сама ниси увек уредна", "Увек си уморна" или "Зашто ова кућа није место на коме се може нормално живети?"

6. Омаловажавање чини да се дете осећа неадекватно. Његово самопоуздање је поколебано.

Омаловажавајуће поруке могу имати штетне последице по развој дететовог појма о себи. Дете које је бомбардовано оваквим порукама научиће да о себи мисли да је никакво, лоше, лењо, неразумно, неувиђавно, "тупаво", неадекватно, неприхватљиво и слично. Лоше формиран појам о себи у детињству тежи да остане такав и касније, током целог живота.

Ово су начини на које родитељи из дана у дан доприносе рушењу дететовог самопоштовања. Попут капи воде које падају на камен, оне постепено и неприметно остављају пукотине у дететовој личности.

ДЕЛОТВОРНИ НАЧИНИ СУОЧАВАЊА С ДЕЦОМ

Вербалне поруке родитеља могу бити и конструктивне. Већина родитеља, пошто постану свесни деструктивне моћи омаловажавајућих порука, врло су ради да науче како да се делотворно суочавају с децом. На нашим семинарима никада нисмо срели родитеља који је желео да уништи дететово самопоуздање.

"Ти-поруке" и "ја-поруке"

Једноставан начин да се родитељима покаже разлика између делотворног и неделотворног приступа јесте слање "ја-поруке" или "ти-поруке". Када замолимо родитеље да испитају претходно забележене неделотворне поруке изненаде се кад открију да скоро све почињу са "ти" или садрже ту реч у одговарајућем облику:

Да си (ти) престао.

(Ти) не би смео то да радиш.

(Ти) Да ниси никад...

Ако (ти) не престанеш, онда...

Зашто (ти) то не урадиш?

(Ти) си несносан.

(Ти) Понашаш се као беба.

(Ти) Желиш да привучеш пажњу.

Зашто (ти) не би био добар?

Али, кад родитељ једноставно каже детету како се он осећа због неког дететовог неприхватљивог понашања, порука се преображава у "ја-поруку":

(Ја) Не могу да се одморим док ми се неко врпољи по крилу.

(Ја) Мени није до играња кад сам овако уморан.

(Ја) Не могу да кувам кад морам да се саплићем о лонце и шерпе.

(Ја) Бринем хоће ли вечера бити готова на време.

(Ја) се обесхрабрим кад видим тек очишћену кухињу поново у свињцу.

Родитељи одмах примете разлику између "ја-порука" и "ти-порука", али пун смисао те разлике може да се схвати тек пошто се вратимо на дијаграм комуникацијског процеса који смо наводили код активног слушања. Дијаграм помаже родитељима да схвате значај "ја-порука".

Кад је понашање детета родитељу неприхватљиво, јер се коси с нечим у чему ужива или с његовим правом да задовољи своје потребе, онда родитељ има проблем. Родитељ је узнемирен, разочаран, уморан, забринут, повређен итд, а да би детету саопштио шта се у њему збива, он мора да одабере погодну шифру. За уморног родитеља коме није до игре с четворогодишњим дететом наш дијаграм би могао овако да изгледа:

Али ако се родитељ определи за "ти-поруку", он неће добро шифровати своје осећање умора:

"Ти си права напаст" је врло лоша шифра за родитељево осећање умора. Да би била јасна и тачна шифра мора бити у облику "ја-поруке": "Ја сам врло уморан", "Ја нисам расположен за игру", "Ја бих да се одморим". То саопштава осећање које родитељ доживљава. "Ти-порука" не говори о осећањима. Она се много више тиче детета него родитеља.

Погледајмо те поруке са становишта детета које их слуша:

Прву поруку дете ће дешифровати као оцену самога себе, а другу као констатацију чињеничног стања о родитељу. "Ти-порука" је лоша шифра за то како се родитељ осећа, јер ће је дете најчешће дешифровати као да оно треба нешто да уради (слање решења) или као да оно није добро (омал оважавање).

Због чега су "ја-поруке" делотворније?

"Ја-поруке" делотворније утичу на дете да измени родитељу неприхватљиво понашање и повољније утичу на њега и његов однос с родитељем. "Ја порука" ће теже изазвати отпор или побуну. Поштено саопштити детету

ефекат његовог понашања на вас мање ће га угрозити од сугестије да нешто није у реду с њим и његовим понашањем. Размислите о значајној разлици у дететовом реаговању на ове две поруке:

"Јао! То ме стварно боли. Не волим да ме тако удараш."

"То раде само јако неваљала деца. Да никад никог ниси тако ударио!"

Прва порука само саопштава детету како је родитељ доживео ударац, што је чињеница која тешко може да се доведе у питање. Друга му саопштава да је "неваљало" и налаже да то не понови, што је могуће довести у питање и изазива јак отпор.

"Ја-поруке" су делотворније и због тога што оне одговорност за промену понашања преносе на само дете. "Јао, то ме стварно боли" и "Не волим да ме тако удараш" казују детету како се ви осећате, а препуштају му одговорност да само нешто учини у вези с тим.

Отуд "ја-поруке" детету помажу да одрасте, помажу му да прихвати одговорност за властито понашање. Оне му казују да ви одговорност препуштате њему, да му верујете да уме конструктивно да влада ситуацијом, да верујете да ће поштовати ваше потребе, чиме му дајете прилику да почне да се понаша конструктивно.

Будући да су искрене "ја-поруке" подстичу дете да узврати исто искреном поруком кад се оно само буде слично осећало; када саопштите "ја-поруку" друга особа ће вам вероватно на исти начин узвратити. У нарушеним односима и сукобима често долази до обостраног осуђивања и набеђивања:

ДЕТЕ: Толико си грозна цепидлака кад је кућа у питању. ("Ти-порука")

РОДИТЕЉ: Све си неодговорнији: не склањаш судове после доручка. ("Ти-порука")

ДЕТЕ: Ни ти их не склониш сваког јутра. ("Ти-порука")

РОДИТЕЉ: То је друго - мајка има много других обавеза по кући спремајући оно што деца развашаре. ("Ти-порука")

ДЕТЕ: Ја не правим вашар. (Одбрамбена порука)

РОДИТЕЉ: Исти си као и остали и то врло добро знаш. ("Ти-порука")

ДЕТЕ: Ти очекујеш да свако буде савршен. ("Ти-порука")

РОДИТЕЉ: Па, још много, много треба да учиниш да би то достигао. ("Ти-порука")

Ово је типичан разговор који уследи након "ти-поруке" родитеља. Неминовно се завршава сукобом у коме се обоје наизменично бране и нападају.

Мало је вероватно да ће "ја-порука" произвести исто овакво сукобљавање. То не значи да ће захваљујући њеној употреби потећи мед и млеко. Наравно, деца не воле да чују да је њихово понашање родитељима створило проблеме (као, уосталом, ни одрасли, којима није мило кад их неко суочи с чињеницом да су својим понашањем неком нанели бол). Ипак, рећи некоме како се осећате мање је угрожавајуће но оптужити га да је он узрок тог лошег осећања.

Потребна је извесна храброст за упућивање "ја-порука", али награда је најчешће већа од ризика. Потребна је храброст и унутарња сигурност да се другоме покаже шта осећамо. Особа која упућује поштену "ја-поруку" показује каква доиста јесте, отвара се и открива, чиме поручује да је особа коју је могуће повредити или заплашити, разочарати, разљутити, обесхрабрити итд.

Открити таква осећања значи отворити се погледу другога. Шта ће тај други мислити о мени? Хоће ли ме мање поштовати? Одбацити? Посебно је родитељима тешко да детету открију тако нешто, јер им је милије да их деца опажају као безгрешне - без слабости, рањивости, неадекватности. Многим родитељима је лакше да своја осећања скрију "ти-поруком" која кривицу сваљује на дете, него да му открију своје људске слабости.

Вероватно је да се највећа награда за родитељево отварање јавља у квалитету његовог односа с дететом. Поштење и отвореност подстичу интимност, а то сам однос чини квалитетнијим. Моје дете ме зна каква сам, што га охрабрује да ми открије какво је оно. Уместо да се једно од другог отуђујемо, ми развијамо однос блискости и аутентичности.

Кад деца и родитељи науче да буду отворени и искрени престају да буду "странци под истим кровом". Родитељи могу да уживају што су родитељи правој особи, а деца у томе што су им родитељи праве особе.

Упућивање "ја-порука"

Полазници наших семинара воле кад им покажемо како могу да промене неприхватљиво понашање свог детета. Кажу: "Једва чекам да одем кући и испробам то на нечему што ме већ месецима нервира."

Нажалост, новопечена вештина не даје одмах резултате којима се надају. Бар не на самом почетку. Због тога неко време посвећујемо грешкама које често прате упућивање "ја-порука".

Скривена "ти-порука"

Господин Г., отац двојице адолесцената, дошао је на семинар и саопштио да се његов први покушај упућивања "ја-поруке" завршио неславно.

"Мој син Пол, супротно ономе што сте нам причали, узвратио ми је својом "ти-поруком", што и иначе чини."

" Да ли сте му ви упутили "ја-поруку'?", упитао је водитељ.

"Наравно - мислим да јесам; у сваком случају, покушао сам", одговорио је.

Водитељ је предложио да одиграју ту сцену: он ће играти Пола, а господин Г. самога себе. Пошто је објаснио ситуацију осталима господин Г. је почео:

ГОСПОДИН Г.: По мом дубоком осећању, ти си запоставио своје дужности.

ПОЛ: Како то?

ГОСПОДИН Г.: Па, узмимо шишање травњака. Узнемирим се сваки пут кад видим како забушаваш. Ето, у суботу. Био сам љут на тебе, јер ниси подшишао траву у задњем дворишту. То сам сматрао неодговорним и био узнемирен.

У овом тренутку водитељ је прекинуо сцену и рекао господину Г.: "Чујем да доста помињете осећања, али, упитајмо остале да ли су чули и нешто друго."

Један родитељ је одмах ускочио са запажањем: "За неколико секунди успели сте да саопштите Полу да је неодговоран, да забушава, да је неуредан."

"Како то? Па, можда и јесам", снебивао се господин Г. "Звучало је као 'ти-порука'.''

Господин Г. је био у праву. Он је направио грешку коју многи родитељи чине кад кажу: "Осећам да си аљкав", што је исто што и "ти-порука": "Ти си аљкав". Зато се родитељима предлаже да изоставе то "осећам" и кажу шта то посебно осећају: "Био сам разочаран" или "Желео сам да травњак лепо изгледа" или "Узнемирило ме је то што сам мислио да смо се договорили да се травњак уреди".

Не наглашавајте оно што је негативно

Друга грешка коју новообучени родитељи праве упућујући "ја-поруке" је да саопштавају негативна осећања, а да забораве на "ја-поруку" о позитивним осећањима.

Госпођа К. и њена кћи, Линда, договориле су се да Линда дође кући после биоскопа и састанка у 12. Линда се појавила у 1:30. Мајка није могла да заспи све то време бринући да јој се нешто није десило.

На семинару је госпођа К. овако одиграла ту сцену:

ГОСПОЂА К. (на Линдин улазак): Љута сам на тебе.

ЛИНДА: Знам да сам закаснила.

ГОСПОЂА К.: Доиста сам узнемирена што ми ниси допустила да заспим од брига све ово време.

ЛИНДА: Зашто ниси могла да спаваш? Волела бих да си отишла да спаваш и да ниси бринула.

ГОСПОЂА К.: Како сам могла? Љута сам на тебе и полудела сам од бриге да ти се нешто није десило. Баш си ме разочарала што не поштујеш договор.

Водитељ је прекинуо одигравање ове сцене и рекао госпођи К.: "Није лоше. Упутили сте неке доста добре 'ја-поруке', али само оне негативне. Како сте се доиста осећали када је Линда отворила врата? Које је било ваше прво осећање?"

Госпођа К. је брзо одговорила: "Осетила сам велико олакшање што се Линда безбедно вратила. Желела сам да је загрлим што се вратила у једном комаду."

"Верујем вам", рекао је водитељ. "А сада (ја ћу опет бити Линда) поново покушајте да ми упутите 'ја-поруку' с тим осећањем. Покушајмо још једном."

ГОСПОЂА К.: О, Линда, хвала богу да си читава дошла кући. Какво олакшање! (Грли водитеља) Толико сам се бојала да ти се нешто не деси.

ЛИНДА: О, баш ти је мило што ме видиш, зар не?

На ово су присутни аплаудирали госпођи К., изражавајући чуђење и задивљеност потпуно другачијим квалитетом другог разговора који је отворен "овде и сад" осећањем. Заподенута је узбудљива расправа о томе колике прилике пропустимо да будемо искрени с децом упућујући им осећање љубави, казујући им колико их волимо и колико нас погађа ако им се нанесе бол.

Пошто је упутила искрени израз осећања које је прво осетила, госпођа К. је имала довољно времена да Линди саопшти своје разочарење непоштовањем договора о времену њеног повратка. Кад се почне позитивном "ја-поруком", постигне се нешто сасвим друго.

Ублажавање "ја-порука"

Родитељи на нашем семинару доста слушају о ублажавању "ја-порука". Многима је у почетку тешко да упуте "ја-поруку" која верно изражава интензитет осећања. Обично их ублажавају, чиме "ја-поруке" губе снагу утицаја на дете, па оно и не промени своје понашање.

Госпођа Б. је известила о инциденту у коме њен син, Брајан, није променио неприхватљиво понашање пошто је чуо њену "ја-поруку". Брајан, шестогодишњак, ударио је свог млађег брата у главу старим очевим рекетом за тенис. Мајка му је упутила "ја-поруку", али Брајан је наставио да лупа брата по глави.

У игри улога на семинару други родитељи су запазили у чему је био проблем.

ГОСПОЂА Б.: Брајане, не волим да удараш Самија.

"Изненађен сам, госпођо Б." рекао је водитељ, "да је ваша емоција тако блага док гледате како га удара по глави."

"О, на смрт сам била уплашена да му не направи рану на глави. Очекивала сам и крв да потече."

"Па, онда, дајте да пробамо како да изразите то заиста јако осећање које доживљавате," препоручио је водитељ.

Тако охрабрена и овлашћена да изрази своја стварна осећања госпођа Б. је сад овако формулисала своју поруку: "Брајане, умрла сам од страха кад је Сами добио ударац у главу! Никако не бих волела да видим да је повређен. И доиста се разбесним кад видим да већи повређују много мање од себе. Ох, толико сам се уплашила да ће прокрварити."

Госпођа Б. и остали родитељи на семинару сложили су се да овога пута она није ублажила своју "ја-поруку". Друга "ја-порука", која је верно изражавала дубину и снагу њених осећања, имала је много већу шансу да утиче на Брајана.

Еруптивне поруке

Неки родитељи, кад почну са "ја-порукама", једва чекају да оду кући и да саопште детету како се осећају. Ово се често завршава тиме што се дуго запретане емоције излију као вулканска лава. Једна мајка се вратила на семинар и обавестила нас да је целу седмицу провела љутећи се на своју децу. Једини проблем је био што су се деца страшно заплашила.

Откриће да известан број родитеља протумачи наше охрабрење као подстицај да своју децу обаспу осећањем љутње навело ме је да преиспитам утицај овог осећања на однос родитељ - дете. То критичко преиспитивање указало ми је на разлоге због којих родитељи таквим порукама повређују своју децу и како то могу да избегну.

За разлику од осталих осећања љутња је, скоро без изузетка, упућена другој особи. "Љутасам" је порука која обично значи "Љута сам на тебе" или "Ти си ме наљутио". А то је "ти-порука". Родитељ је не може преиначити у "Ја се осећам љутито". Према томе, таква порука се доживљава као "ти-порука" и дете мисли да га окривљују због родитељеве љутње. Предвидив учинак је да се дете обесхрабри, посрами, осећа кривим, као да му је упућена "ти-порука".

Уверен сам сада да је љутња нешто што производи сам родитељ пошто је претходно доживео неко друго осећање. Родитељ ствара љутњу као последицу неког претходног осећања. Ево како се то дешава:

Возим аутопутем и други возач ми опасно пресеца пут. Моје првобитно осећање је страх: његово понашање ме је уплашило. Као последицу тог страха, неколико секунди касније, осетио сам бес, можда довољно јак да дрекнем: "Идиоте, зашто не научиш да возиш!?", што нико не би могао другачије да протумачи него као "ти-поруку". Функција мог разљућивања је да казним другог возача како не би поновио грешку.

Љутит родитељ у већини случајева се слично понаша: поруком која изражава ту љутњу он жели да одржи лекцију детету.

Мајка је изгубила дете у робној кући. Њено примарно осећање је страх уплашена је да се детету не догоди нешто непријатно. Да је неко упита како се осећа док га тражи одговорила би му да је "ужасно забринута", "смртно уплашена". Кад коначно пронађе дете, она осети велико олакшање и самој себи каже: "Хвала богу да је све у реду". Али гласно изрази нешто сасвим различито. Љутито ће рећи нешто попут: "Нисам ли ти рекла да стално будеш уз мене!?" или "Неваљалице једна! Бесна сам на тебе! Како си могла да будеш тако глупа да се удаљиш од мене?". У тој ситуацији мајка се понаша љутито (то је друго њено осећање) како би детету одржала лекцију или га казнила што је произвело њен страх.

Као секундарно осећање, љутња се обично изражава као "ти-порука" која садржи суд и окривљавање детета. Готово сам убеђен да се љутња ту намерно убацује како би обавила функцију окривљавања, кажњавања или подучавања детета, зато што је његово понашање произвело неко друго осећање (примарно осећање). Кад год се наљутите на некога ви играте некакву улогу како бисте на њега утицали, како бисте му показали шта је то урадио, како бисте му очитали лекцију и убедили га да то више не чини. Не кажем да љутња није стварна. Љутња је врло стварно осећање које људе уме да доведе до кључања. Само хоћу да кажем да људи разљућују сами себе.

Ево неких примера:

Дете прави буку у ресторану. Родитељево примарно осећање је нелагода. Друго осећање је љутња: "Престани да се понашаш као да ти је две године!"

Дете заборавља да је оцу рођендан и пропушта да му га честита или да поклон. Очево примарно осећање је повређеност, а секундарно љутња: "Исти си као и сва остала незахвална данашња младеж."

Дете доноси кући књижицу са двојкама и тројкама. Мајка првобитно осећа разочарење, а потом бес: "Знам да си се замајавао читаво полугође. Баш имаш чиме да се поносиш."

Како родитељи да науче да избегавају "ја-поруке" које изражавају љутњу? Искуство са наших семинара прилично је охрабрујуће. Ми помажемо родитељима да схвате разлику између примарних и секундарних осећања. Охрабрујемо их да осете која су та примарна осећања. Коначно, како да пренесу. детету та примарна осећања уместо секундарног осећања љутње. Наши семинари помажу родитељима да постану свесни шта се доиста у њима збива кад осећају љутњу - помажу им да идентификују примарна осећања.

Госпођа Ц., једна претерано савесна мајка, саопштила је на семинару како је открила да су њени чести изливи љутње на дванаестогодишњу кћи били секундарне реакције на њено разочарење тиме што девојчица није волела да учи колико и њена мајка. Госпођа Ц. је почела да схвата колико јој је значио школски успех њене ћерке и да ју је, кад год ју је ћерка разочарала, почела обасипати изливима љутње и "ти-порукама". Господин Ј., професионални саветник, на семинару је признао да је тек тад схватио зашто се љути на своју једанаестогодишњу кћи кад су на јавном месту. За разлику од оца, његова кћи је била стидљива. Кад год би је упознавао са својим пријатељима, она би склањала руку и не би узвраћала уобичајеним фразама упознавања ("Хвала на питању, добро"). Њено промрмљано "'бар дан" доживљавао је као непријатност, јер је страховао да ће пријатељи сматрати како је груб и рестриктиван као родитељ, те му је и дете тако послушно и заплашено. Пошто је то једном схватио успевао је у таквим приликама да превазиђе своју љутњу и почне да прихвата чињеницу да његова кћи једноставно није иста личност као он. А када је престао да се љути и дете је почело да стиче веће самопоуздање.

На нашим семинарима родитељи науче да се, уместо честог упућивања љутитих "ти-порука" суоче са собом и упитају: "Шта се збива у мени? Које моје потребе су угрожене тим дететовим понашањем? Каква су моја примарна осећања?" Једна мајка нам је храбро признала да је често била љута на децу зато што је дубоко разочарана што због деце није успела да настави школовање и постане учитељица. Схватила је да је њена љутња, у ствари, долазила из осећања разочараности због прекинуте каријере.

Шта се постиже "ја-порукама"?

"Ја-поруке" могу да дају узбудљиве резултате. Родитељи често помињу како су деца изненађена кад схвате како им се родитељ осећа. Тада умеју да им кажу:

"Нисам знао да ти толико досађујем."

"Нисам знао да те је то наљутило."

"Зашто ми раније ниси рекла како се осећаш?"

"То те доиста погађа, зар не?"

Деца, као и одрасли, често не знају како њихово понашање утиче на друге. Остварујући сопствене циљеве често нису свесна деловања свог понашања. Али, кад им се једном каже, обично желе да буду увиђавнија. Безобзирно дете често постаје пуно обзира пошто схвати какав утицај његово понашање има на друге.

Госпођа X. нам је испричала шта се десило током летовања. Њихова мала деца била су превише бучна и немирна у колима. Госпођа X. и њен супруг су се уздржавали неко време, док господину X. није дојадило, те су стали крај пута и он им је рекао: "Не могу да поднесем ту буку и скакање. Хоћу да уживам у одмору и у овој вожњи. А кад је позади таква галама постанем нервозан и не могу да возим. И ја имам право на одмор."

Деца су била изненађена тиме што је рекао, па су то и рекла. Нису схватала да бука са задњег седишта смета оцу у вожњи. Очигледно су мислила да отац то може да поднесе. После тога су се прилично смирила.

Господин Г., директор школе, испричао нам је ову драматичну причу:

Недељама сам с огорчењем толерисао понашање групе дечака који су стално игнорисали школска правила. Једнога јутра сам погледао кроз прозор своје канцеларије и угледао их како безбрижно ходају по травњаку са боцама кока-коле, што је било забрањено. Пошто сам недавно прошао кроз вашу обуку, где сам открио "ја-поруке", истрчао сам и почео да им саопштавам своја осећања: "Ужасно ме обесхрабрује кад вас видим. Све сам пробао да вам помогнем да завршите школу. Душу и срце сам уложио у овај посао. А све што ви умете јесте да кршите правила. Залагао сам се за толерантне прописе о дужини косе, а ви се ни тога не придржавате. А сада сте узели те боце, што је такође против правила. Најрадије бих напустио овај посао и вратио се у другу школу где сам имао осећање да нешто постижем. Овде се осећам потпуно неуспешно."

Тог поподнева, господин Г. се изненадио кад га је група дечака посетила. Тосподине Г., размишљали смо о ономе што се јутрос десило. Нисмо знали да можете тако да се ражестите. Никад раније нисте. Ми не желимо да нам дође други директор: он неће бити тако добар као што сте ви. Зато смо се сви сложили да вам допустимо да нам скратите косу. Поштоваћемо и друга правила."

Пошто се опоравио од изненађења, господин Г. је с дечацима отишао у другу просторију, где је свима скраћена коса онолико колико су прописи налагали. Господин Г. нам је рекао да је за њега најзначајнија била радост коју су дечаци испољили приликом добровољног шишања. Дечаци су се зближили и с њим и међусобно. Напустили су просторију с топлим осећањима и осећањем блискости које обично прати заједничко решавање неког проблема.

Када је господин Г. испричао причу изненадило ме је какав утисак су оставиле његове "ја-поруке" на родитеље-учеснике семинара. То ме је наново уверило да одрасли често потцењују жељу деце да узму у обзир потребе одраслих када им они искрено и без увијања саопште како се осећају. Деца могу бити увиђавна и одговорна ако одрасли умеју да им приђу.

Ево још неких примера делотворности "ја-порука" у којима нема осуде и посрамљивања, нити "готовог решења";

Отац жели да се одмори и прочита новине после посла. Дете му се пење у крило и гужва новине. Отац: "Не могу да читам новине када си ми у крилу. Не игра ми се с тобом, јер сам уморан и желим да се мало одморим."

Мајка чисти усисивачем. Дете не престаје да извлачи утикач из зида. Мајка жури. Мајка: "Страшно се журим и успорава ме кад стално морам да враћам утикач на место. Сада ми се не игра, јер имам много посла."

Дете седа за сто прљавих руку и лица. Отац: "Не могу да уживам у вечери кад видим ту прљавштину. Припадне ми мука и изгубим апетит."

Мама и тата хоће да разговарају о неком свом проблему. Дете наставља да се стално мота око њих спречавајући их да разговарају. Отац: "Мама и ја имамо нешто важно да расправимо. Не можемо о томе да разговарамо док си ти овде."

Дете непрестано тражи да га воде у биоскоп, а није спремило собу неколико дана, као што је било договорено. Мајка: "Не осећам никакву жељу да учиним нешто за тебе кад се ти не придржаваш договора о спремању собе. Осећам као да ме искоришћаваш."

Девојчица је обећала да ће да испегла салвете за свечани ручак. Током дана се играла, а сат пред долазак гостију узела је да пегла. Мајка: "Доиста се осећам остављена на цедилу. Целог дана сам припремала ову вечеру, а сад треба да водим рачуна и о салветима."

Дете заборавља да се појави код куће у договорено време како би мајка могла да је води да јој купе ципеле. Мајка: "Уопште ми се не допада то кад пажљиво испланирам цео дан тако да можемо да одемо да ти купимо нове ципеле, а ти се не појавиш на време."

Упућивање невербалних "ја-порука" малој деци

Родитељи деце млађе од две године питају како да упућују "ја-поруке" кад деца не разумеју шта им се каже.

Искуство нам говори да родитељи потцењују њихову способност разумевања "ја-порука". Већина деце млађе од две године научи да код родитеља препознаје знаке прихватања или неприхватања, кад се добро, а кад лоше осећају, кад им се нешто што дете ради допада, а кад не. Временом већина деце постане свесна родитељских порука типа: "О, то боли" или "То не волим" или "Мама неће да се игра". Или: "Тиме Џими не сме да се игра", "То је вруће", "То ће да боли Џимија".

Мала деца су осетљива на невербалне поруке и знаке осећања које им родитељи шаљу.

Роб се врпољи док га мајка облачи. Мајка нежно али чврсто зауставља врпољење и наставља да га облачи. (Порука: "Не могу да те обучем док се врпољиш".)

Мери скакуће по каучу и мајка се боји да ће ударити о ивицу стола. Нежно и одлучно је скида с кауча и показује јој како да скакуће на поду. (Порука: "Не волим да скачеш по каучу, али ми не смета да скачеш на поду.")

Џони се укочио и неће да уђе у кола, а мајка жури. Мајка пружа руку и уводи га нежно али одлучно. (Порука: "Журим и хоћу да уђеш у кола.")

Ренди вуче скут нове хаљине коју је мајка управо обукла за забаву. Мајка јој склања руку с хаљине. (Порука: "Не желим да ме вучеш за хаљину.")

У самопослузи отац носи Тима, а он почиње да га рита у стомак. Отац га одмах пушта на под. (Порука: "Не волим да те носим ако ме шутираш.")

Сју се нагиње и узима храну из мајчиног тањира. Мајка повлачи свој тањир и даје јој храну из њеног тањира. (Порука: "Ја желим своју храну и не волим да ми је узимаш из мог тањира.")

Мала деца разумеју овакве невербалне поруке. Оне деци казују какве су потребе родитеља, али не и то да је дете неваљало зато што има своје потребе. Очигледно је и то да родитељ на овај начин не кажњава дете.

Три проблема с "ја-порукама"

Кад упућују "ја-поруке", родитељи се неминовно сретну с неким проблемима који нису непремостиви, али изискују посебну вештину да би били решени.

На "ја-поруке" деца често реагују игнорисањем, нарочито кад је родитељ тек почео да их користи. Детету није мило кад схвати да се његово понашање коси с мајчиним потребама. Ни другима то није мило. И деца би радије да то "не чују".

Ако прва "ја-порука" не наиђе на одзив, родитељима саветујемо да упуте другу. Можда ће друга бити изречена израженије, гласније, с више осећања. Друга порука треба посредно да саопшти да родитељ озбиљно мисли то што говори.

Нека деца одбијају "ја-поруку" слегањем рамена, као да кажу: "Па, шта?" У том случају друга, јача порука треба да саопшти нешто као: "Хеј, говорим ти како се осећам. Мени је то важно. Не волим кад ме игноришу. Мрзим кад тек тако одеш и не саслушаш како је мени. То ми не прија." Тај тип порука понекад врати дете. привуче му пажњу, саопшти му да су вам намере озбиљне.

Деца умеју да на "ја-поруку" узврате својом "ја-поруком". Радије би да ви чујете како је њима него да мењају своје понашање због вашег незадовољства. Ево примера:

МАЈКА: Мрзим да видим како се уредна соба претвори у хаос кад се ти вратиш из школе. Обесхрабрује ме поглед на толики неред после оноликог мог труда.

СИН: Мислим да претерујеш с чишћењем куће.

Необучени родитељ у оваквој прилици се најчешће опредељује за одбрану ("Не, то није тачно" или "То се тебе не тиче"). Успешно савладавање овакве ситуације изискује да се присетимо основног начела: када дете има проблем, примените активно слушање. У наведеном примеру мајчина "ја-порука" створила је сину проблем, што ове поруке обично и чине. Зато је то тренутак да покажете разумевање и прихватање:

МАЈКА: Мислиш да су моји захтеви превисоки и да претерујем.

СИН: Да.

МАЈКА: Па, можда је то тачно. Размислићу. Али, док се не променим, још увек се обесхрабрим кад видим да је сав мој труд отишао до врага. Ево, сад сам врло нерасположена због изгледа ове собе.

Кад се дете увери да је родитељ разумео његова осећања, лакше ће му пасти да промени своје понашање. Свако дете обично жели да родитељ уважи његова осећања, а онда је спремно да учини нешто конструктивно за осећања родитеља.

Многе родитеље чуди кад виде да њихово активно слушање изнесе на видело дететова осећања и да чињеница да их родитељ уважава мења и његово првобитно осећање. Охрабривање детета да изрази своје осећање чини да родитељ целу ситуацију сагледа у новом светлу. Раније смо навели пример детета које не жели да оде на спавање. Мајку је то узнемиравало и упутила му је "ја-поруку". Дете је на то реаговало причом о свом страху да ће у сну затворити уста и угушити се. Та дететова порука је намах преобратила мајчино неприхватање дететовог понашања око одласка на спавање у разумевање дететовог страха.

Следећа ситуација такође показује како активно слушање може да промени родитељево првобитно осећање:

ОТАЦ: Онерасположим се кад у судопери угледам прљаве тањире од вечере. Зар се нисмо договорили да ћеш их ти опрати одмах после вечере?

ЏЕН: Толико сам била уморна после вечере. До зоре сам писала домаћи задатак.

ОТАЦ: Није ти тада било до прања судова.

ЏЕН: Није. Зато сам се прво мало одморила, а судове ћу опрати пре одласка на спавање.

ОТАЦ: Што се мене тиче, то је у реду.

Проблем с којим се сусрећу сви родитељи упућујући "ја-поруке" јесте да деца понекад одбијају да промене своје лонашање чак и кад схвате како оно утиче на родитеља. Понекад чак и најјаснија "ја-порука" не делује - дете не промени понашање које се коси с родитељевом поруком. Дететова потреба да се понаша на начин на који се понаша у сукобу је с потребом родитеља да се оно тако не понаша. Такве ситуације називамо сукобом потреба. Када до тога дође, што се дешава у свим људским односима, сама природа односа излази на видело.

Понашање у ситуацијама сукоба потреба представља само средиште ове књиге и њиме ћемо се бавити у деветом поглављу.

Мењање неприхватљивог понашања мењањем околности

Мало је родитеља који дететово понашање настоје да промене мењањем околности. Промена окружења се више користи код млађе деце јер, кад деца поодрасту, родитељи се више ослањају на вербалне методе, нарочито на оне који ће "спустити дете на земљу" или га застрашити. Родитељи запостављају промену окружења и говором настоје да промене дететово понашање. То је штета, јер је промена окружења често много једноставнија и делотворнија, и то код деце свих узраста.

Међутим, кад увиде колико је широк распон тих могућности, родитељи су спремни да их прихвате. Наведимо те могућности:

1. Обогаћивање окружења

2. Осиромашење окружења

3. Поједностављење окружења

4. Ограничавање дететовог животног простора

5. Повећање степена сигурности у окружењу

6. Замена једне активности другом

7. Припрема детета за промене у његовом окружењу

8. Планирање са старијом децом

ОБОГАЋИВАЊЕ ОКРУЖЕЊА

Сваки добар васпитач у обданишту зна да је један од најуспешнијих поступака да се заустави нежељено понашање и деца заинтересују за друге ствари - додавање нових играчака, књига, игара и сл. И успешан родитељ може да примењује исто начело: ако су деца заокупљена нечим што им је интересантно, мање ће досађивати родитељима.

Неки родитељи на семинару су нам саопштавали своја позитивна искуства која су уследила пошто су детету обезбедили нов простор за игру (у дворишту или у гаражи, на пример), где су деца могла слободно да копају, сликају, праве вашар, стварају. За то је потребно одабрати место на коме дете може готово све несметано да ради, а да не нанесе штету.

Вожња колима је прилика кад деца могу бити посебно досадна. Многи родитељи се досете, па обезбеде довољно играчака да деци не буде досадно.

Многе мајке знају да ће им деца мање сметати ако им дозволе да доведу друга или другарицу. Често се двоје-троје деце прихватљивије понашају од детета које је само. Штафелаји за сликање, луткарско позориште, кућа за лутке, сликање прстима - све то умањује агресију, немир и опасно дететово понашање. Родитељи су склони да забораве колико те занимљиве и изазовне активности умеју да заокупе дете, као, уосталом, и одрасле.

ОСИРОМАШЕЊЕ ОКРУЖЕЊА

Деци је повремено потребно да буду у окружењу са ограниченим бројем дражи - на пример, непосредно пред спавање. Родитељи, а посебно очеви, понекад претерано разиграју децу пред спавање или обед, а онда очекују да се дете одмах умири. У то време окружење детета треба да буде што једноставније, а не што богатије. Уобичајене непријатности које прате такве ситуације могуће је избећи једноставним смањењем разних подстицаја из дететовог окружења.

ПОЈЕДНОСТАВЉЕЊЕ ОКРУЖЕЊА

Деца се често неприхватљиво понашају и кад им је окружење превише сложено и тешко. Онда родитеље узнемиравају тражењем помоћи, одустајањем од активности, агресијом, бацањем ствари на под, бежањем, плакањем и сл.

Много шта треба прилагодити у кући да би дете лако могло да налази своје ствари, да безбедно рукује предметима, да не буде фрустрирано зато што не може да контролише околности. Многи родитељи ствари поједностављују тако што: ручку тигања или дршку шерпе док кувају окрену ка унутрашњости штедњака; купују несаломљиве шоље и чаше; стављају шибице ван домашаја; поправе неисправне утикаче и гајтане; држе улазна врата закључана; склањају ван домашаја драгоцене ломљиве предмете; склањају алатке с оштрицама; стављају гумену подлогу на дно каде; уклањају клизаве простирке; купују одећу коју дете лако може само да облачи; стављају дететову одећу на ниже полице плакара, да дете може да је дохвати...

Свака породица то чини на свој начин, настојеђи да тиме спречи неприхватљива понашања детета.

ОГРАНИЧАВАЊЕ ДЕТЕТОВОГ ЖИВОТНОГ ПРОСТОРА

Кад мајка стави у оградицу дете које се неприхватљиво понашало, она тиме настоји да ограничи његов "животни простор" како би јој понашање детета постало прихватљиво. Ограђивањем места у дворишту за дететову игру спречава се да оно не истрчи на улицу или улети у суседову леју с цвећем, на пример.

Неки родитељи на сличан начин ограничавају дететово кретање док с њим купују у самопослузи. Други ограниче простор у стану где дете може да користи пластелин, водене бојице и сличне ствари које могу да упрљају. Посебна места се обезбеђују и за активности које стварају буку.

Деца обично прихватају таква ограничења свог животног простора, уколико им се понуде убедљиви разлози и уколико им се препусти пуна слобода коришћења тог простора. Понекад се дете опире ограничавањима и сукобљава с родитељима. (У следећем поглављу размотрићемо како се такви сукоби могу разрешити.)

ЗАМЕНА ЈЕДНЕ АКТИВНОСТИ ДРУГОМ

Ако се дете игра оштрим ножем, понудите му туп. Ако се упустило у претурање ваше торбице с козметиком, дајте му празне бочице и кутијице. Ако само што није поцепало страницу часописа који бисте да сачувате, дајте му неки други који може да цепа. Ако би да шара по зиду залепите на то место велики пакгапир.

Не понудити детету другу активност него спречавати ону у коју се упустило, значи произвести код детета фрустрацију и сузе. А деца обично радо прихватају замену, под условом да им је понуђена мирно и нежно.

ПРИПРЕМА ДЕТЕТА ЗА ПРОМЕНУ ОКРУЖЕЊА

Многа неприхватљива понашања се могу предупредити ако се дете унапред припреми на промену околности. Ако уобичајена бејби-ситерка не може да дође у петак, о новој почните с дететом да разговарате још у среду. Ако се спремате да одмор проведете на мору, припремите дете неколико недеља унапред на то шта га чека - непозната постеља, нови познаници, немање кућног бицикла, велики таласи, правилно понашање у чамцу итд.

Деца имају невероватне способности прилагођавања на измењене околности само их треба благовремено за то припремити. То важи и за ситуације у којима дете очекује бол и нелагода, као што је одлазак лекару. Отворен разговор о томе допринеће да дете лакше изађе на крај с промењеним околностима.

ПЛАНИРАЊЕ СА СТАРИЈОМ ДЕЦОМ

И са старијом децом је могуће спречити сукобе тако што ће се променити околности. И њима је потребан одговарајући простор за њихове личне ствари, приватност, могућност за независну активност. Ево неких предлога како да увећате зону прихватљивог дететовог понашања:

Обезбедите му лични будилник.

Обезбедите му одговарајући простор у орману.

Утврдите место где ће укућани налазити и остављати поруке.

Обезбедите детету његов календар у који ће уписивати своје обавезе.

Благовремено обавестите децу да вам долазе гости, тако да могу да поспреме собу.

Обезбедите посебан кључ од стана који ће дете носити на узици око врата.

Дајте му месечни џепарац боље него недељни, како би дете могло планирано да га троши.

Објасните му колико коштају локални и остали телефонски разговори.

Унапред му објасните саобраћајне прописе и одговарајуће казне, прописе за конзумацију алкохола, лекова и сл.

Предложите му да увек код себе има новчић (жетон) за телефон.

Реците детету које ствари у фрижидеру чувате за госте.

Тражите да вам напише телефоне својих пријатеља како бисте, ако устреба, могли да га позовете.

Благовремено га обавестите кадгод од њега очекујете да обави неки изузетан посао.

Омогућите му да на време састави списак ствари које би желело да носи на летовање.

Упутите га да редовно прочита или саслуша јутарњу временску прогнозу.

Кажите унапред детету време доласка гостију.

Благовремено га обавестите о свом путовању, како би и оно могло да испланира своје активности.

Научите дете како да прима и бележи телефонске поруке.

Увек куцајте кад улазите у његову собу.

Укључите дете у договор о породичним плановима који се и њега тичу.

Договорите се о "кућним правилима" за редовне и изузетне прилике.

Многи родитељи уз ове понуђене савете могу да наведу још читав низ примера. После наших семинара многи на нов начин почну да размишљају и о правима. детета. Једна од тих промена повезана је с питањем: "Чија је ово кућа?"

Већина ће на ово питање одговорити да је кућа њихова; према томе, децу треба научити да се понашају на одговарајући, прихватљив начин. То значи да дете мора да се мења све док с муком не научи шта се од њега очекује у родитељској кући. Такви родитељи ретко и обрате пажњу на потребу да мењају ствари у кући кад дете дође на свет. Они би да им кућа остане иста онаква каква је била и пре дететовог рођења.

Ми родитеље питамо следеће: "Ако бисте данас сазнали да треба да примите свог родитеља у кућу зато што се разболео и мора да користи штаке или колица, какве бисте промене унели у своју кућу имајући у виду ту чињеницу?" Такво питање неминовно их наведе да предвиде читав низ потребних промена: склонили би тепихе, поставили ограду уз степенице, склонили комаде намештаја који би се могли наћи на путу, поставили многе ствари које се често користе на места са којих их је лакше дохватити, обезбедили би им звоно да могу да их дозову, инсталирали додатни телефонски апарат у њихову собу...

Кад схвате колики је напор потребан да би се кућа прилагодила за боравак хендикепираног родитеља, много лакше прихватају и идеју да кућу треба прилагођавати рођеном детету. Многи родитељи се запање кад увиде контраст у ставовима које имају према свом родитељу и према детету. Кад се постави питање "Чија је то кућа?" кажу да би на све начине настојали да свом родитељу покажу да је то и његов дом. Кад су деца у питању, међутим, то није случај.

Врло често се изненадим кад видим колико људи више уважавају своје родитеље но своју децу. Има исувише родитеља који мисле да су само деца та која морају да се прилагођавају животним околностима.

Неминовни сукоби родитеља и деце: ко ће бити победник?

Сви се родитељи нађу у ситуацији када ни суочавање, ни убеђивање не успевају да промене понашање њиховог детета; дете наставља да се понаша на начин који се коси с потребама родитеља. Те ситуције су неизбежне зато што и дете има потребу да се понаша на одређен начин, иако је свесно да се то коси с родитељевим потребама.

Џони наставља да убацује лопту у кош иако му је мајка неколико пута поновила да треба да крену за пола сата.

Госпођа Ј. је рекла Мери колико се жури да стигне у самопослугу, а Мери ипак не престаје да се задржава у разгледању других излога.

Сју одбија да уважи осећања својих родитеља у вези с најављеним одласком на плажу са другарицама. Она то очајнички жели иако чује колико је то неприхватљиво за њене родитеље.

Ти сукоби између потреба родитеља и потреба детета су не само неизбежни у свакој породици, већ су и врло чести. Крећу се у распону од неважних разлика до озбиљних свађа. То су проблеми односа - нису ни дететови, ни родитељеви, већ проблеми њиховог узајамног односа. И дете и родитељ су увучени у проблем - у питању су и родитељеве и дететове потребе. Према томе, ЊИХОВ ОДНОС ЈЕ У ПРОБЛЕМУ. То су проблеми који избијају кад се други методи промене понашања нису показали успешним.

Конфликт је тренутак истине о односу - тест ваљаности тог односа, криза која однос може да ојача или ослаби, која може да доведе до проширења јаза или ублажавања непријатељства. Конфликти могу да удаље људе једне од других, али и да их зближе; они могу да доведу до вађења ратних секира, али и до продубљења узајамног разумевања.

Начин на који се разрешавају конфликти представља један од одлучујућих момената у односу родитеља и детета. Нажалост, већина родитеља сукобе покушава да разреши користећи два опробана метода, оба неделотворна и штетна како за дете, тако и за сам однос.

Мало родитеља прихвата чињеницу да је конфликт део живота и да не мора нужно бити нешто лоше. Већина родитеља гледа на конфликте као на нешто што треба по сваку цену избегавати, било да је реч о њиховим конфликтима с децом или о конфликтима међу самом децом. Често чујемо како се супружници хвале како међу њима нема озбиљног неслагања, желећи тиме да нагласе како је њихов однос добар.

Родитељи говоре деци: "У реду, нема потребе да се вечерас свађате за столом - не желимо да покваримо вечеру". Или вичу: "Одмах да сте престали да се кошкате!" Родитеље тинејџера можемо да чујемо како се вајкају да, откако су њихова деца старија има више сукоба у породици: "Тако су се лепо слагали у већини ствари"; "Моја кћи је увек била тако послушна и спремна на сарадњу, а сада хоће да све буде по њеном."

Многим родитељима је мрско искуство сукобљавања, врло су несрећни кад до сукоба дође и врло збуњени кад треба да га разреше. А, у ствари, тешко је наћи однос који би, за иоле дужи период времена, остао без сукоба. Заједничко живљење било којих двеју особа (или група) нужно доводи до сукоба већ само због тога што је реч о особама које су различите, имају различита мишљења, различите потребе и жеље које се увек не морају поклапати.

Према томе, конфликти нису нужно лоши - они постоје као реалност сваког људског односа. У ствари, однос без очигледних конфликата може бити лошији од односа у којем су конфликти чести. Добар пример за то је брак у коме је супруга увек та која све попушта супругу или однос родитеља и детета у коме је дете тако стравично заплашено да чини све како би се склонило родитељу с пута.

Већина људи познаје породице, нарочито оне веће, где конфликти стално избијају, па ипак те породице остају здраве и срећне. И ја, често, у криминалистичкој рубрици новина наилазим на случајеве где млада особа направи неки тежи прекршај, а родитељи не могу да верују како је њихово дете могло да уради тако нешто. Они с њим никада нису имали проблема: увек је било тако кооперативно.

Конфликти у породици, отворени и прихваћени као природна појава, доприносе здрављу деце много више но што су родитељи спремни да увиде. У таквим породицама дете бар има прилику да искуси конфликт, да научи како да га разрешава и да се боље припреми да се носи са конфликтима касније у животу. Као нужна припрема за неминовна сукобљавања која га чекају изван родитељског дома, породични конфликти су за дете добродошли, под условом да се конструктивно разрешавају.

То је изузетно важно за сваки однос: како се конфликти разрешавају, а не колико се често дешавају. Верујем да је то најбитнији фактор који одређује хоће ли неки однос бити здрав или болестан, узајамно задовољавајући или незадовољавајући, пријатељски или непријатељски, дубок или површан, присан или хпадан.

БИТКА ЗА МОЋ

Ретко срећемо родитеље који о разрешењу сукоба не размишљају као о победи, односно поразу. Тај метод "добитник-губитник" веома је распрострањен и родитељи га најчешће доживљавају као израз чврстине (кад родитељ добија) или слабости (кад дете добија).

Многи родитељи читав проблем дисциплине своде на то да ли су строги или благи, тврди или меки, ауторитарни или попустљиви. Због тога су и везани за тај "или-или" метод који налаже борбу за моћ, надметање две воље, борбу за победу - рат. Данашњи родитељи и њихова деца буквално су у рату, где свако жели да победи, при чему би онај други изгубио. О својим биткама чак и говоре на начин на који се говори о међународним ратовима.

Један родитељ је на семинару то овако изразио:

Морате рано да почнете да им стављате до знања ко је газда. Иначе ће они преузети ствар у своје руке. То је мука с мојом супругом - она увек на крају попусти и деца добију сваку битку. Она им попушта и деца су тога свесна.

Мајка једног тинејџера то овако описује:

Покушавам да свом детету пружим шта жели, али онда патим. Просто ме прегази. Дам му прст, а он узима целу руку.

Једна мајка је решила да не попусти ни за педаљ:

Није ме брига како се осећа, а не тиче ме се ни како то други родитељи решавају - ниједна моја кћи неће носити те кратке сукње. То је ствар у којој нема попуштања. Ту битку ћу ја добити.

Деца, такође, виде свој однос са родитељима као битку за победу. Кети, бистра петнаестогодишњакиња, која забрињава своје родитеље зато што с њима не жели да разговара, у интервјуу ми је рекла и ово:

Каква корист од расправљања? Они увек победе. То знам и пре почетка разговора. Они ће увек истерати своје. Коначно, они су родитељи. Они увек знају како треба. Ја зато одем и не разговарам с њима. А то им, наравно, није право. Али, мене је баш брига.

Кен, гимназијалац, научио је да се бори са тим ставом својих родитеља на другачији начин:

Ако нешто доиста хоћу да урадим никад не одем до маме, јер ће њена прва реакција бити: "Не!" Чекам да тата дође кући. Њега обично могу да преведем на своју страну. Он је много блажи и обично добијем оно што желим.

Кад конфликт између родитеља и детета избије већина родитеља покуша да га разреши тако да они добију, а дете изгуби. Нешто малобројнији су родитељи који попуштају деци из страха да ће конфликт осујетити њихове потребе. У тим породицама деца су добитници, а родитељи губитници. Главна дилема данашњих родитеља своди се на то којем ће се од ова два царства приволети.

Два метода "добитник-губитник"

На нашим семинарима показујемо да постоје два метода "добитник-губитник" и једноставно их називамометод I и метод II. Сваки подразумева да једна особа добија, а друга губи. Ево како метод I функционише у односу родитељ-дете:

Родитељ и дете су у ситуацији конфликта потреба. Родитељ одлучује о решењу конфликта. Пошто је одабрао решење, он га обелодањује и нада се да ће га дете прихватити. Ако се детету не допада решење, родитељ може, најпре, да примени убеђивање и покуша да утиче на дете да прихвати решење. Ако не успе, обично се опредељује за примену своје моћи и ауторитета.

Ево конфликта између оца и дванаестогодишње кћери који је разрешен по методу I:

ЏЕЈН: Здраво. Одох у школу.

РОДИТЕЉ: Душо, данас пада киша, а ти ниси обукла кишни мантил.

ЏЕЈН: Не треба ми.

РОДИТЕЉ: Не треба ти! Покиснућеш, упропастићеш ту јакну и добићеш кијавицу.

ЏЕЈН: Не пада тако јако.

РОДИТЕЉ: Баш пада.

ЏЕЈН: Па, нећу кишни мантил. Мрзим да га носим.

РОДИТЕЉ: Па, душо, знаш да ће ти бити топлије и сувље ако га обучеш. Молим те, иди, обуци га.

ЏЕЈН: Мрзим тај мантил - нећу да га носим!

РОДИТЕЉ: Одмах да си отишла у собу и узела тај мантил! Нећу те пустити у школу без тог мантила по оваквом дану.

ЏЕЈН: Али, не волим га...

РОДИТЕЉ: Нема ту 'али'... Ако га не будеш обукла, мама и ја ћемо те довести памети.

ЏЕЈН (љутито): Добро, победио си. Обући ћу тај глупи мантил.

Отац је истерао своје. Његово решење - да Џејн обуче мантил - је претегло, премда то Џејн није желела.Родитељ је добио, Џејн је изгубила. Џејн уопште није била задовољна тим решењем, али је попустила суочена с очевом претњом да ће употребити моћ (казну).

Ево како метод II функционише у конфликту родитеља и детета:

Родитељ и дете се налазе у ситуацији сукоба потреба. Родитељ може, а не мора да има унапред припремљено решење. Ако има, може покушати да убеди дете да га прихвати. Постаје очигледно да и дете има своје решење и покушава родитеља да убеди да га прихвати. Ако родитељ одбије дете може покушати да употреби своју моћ и наведе родитеља да попусти. На крају родитељ попушта.

У конфликту око кишног мантила метод II би могао овако да изгледа: ЏЕЈН: Здраво. Одох у школу.

РОДИТЕЉ: Душо, данас пада киша, а ти ниси обукла кишни мантил.

ЏЕЈН: Не треба ми.

РОДИТЕЉ: Не треба ти! Покиснућеш, упропастићеш ту јакну и добићеш кијавицу.

ЏЕЈН: Не пада тако јако.

РОДИТЕЉ: Баш пада.

ЏЕЈН: Па, нећу кишни мантил. Мрзим да га носим.

РОДИТЕЉ: Ја желим да га обучеш.

ЏЕЈН: Мрзим тај мантил - нећу да га носим! Наљутићу се на тебе ако ме натераш да га обучем.

РОДИТЕЉ: Одустајем. Иди у школу без кишног мантила, не желим више с тобом да се расправљам - победила си.

Џејн је успела да истера своје - она је добитник, а родитељ је губитник. Родитељ извесно није био задовољан таквим решењем, па ипак је одустао суочен с ћеркином претњом да ће употребити своју моћ (у овом случају, да ће се наљутити на оца).

Метод I и метод II имају сличности иако су им исходи сасвим различити. У оба приступа обе особе желе да буде по њиховом и покушавају да убеде ону другу да то прихвати. Став сваке особе је: "Ја хоћу да буде по моме и борићу се да то постигнем!" Код метода I, родитељ не уважава потребе детета, а код метода II дете не уважава потребе родитеља. У оба случаја, једна особа одлази поражена, најчешће љута на другу што је победила. Оба метода укључују борбу за премоћ и противници се неће устезати од примене моћи уколико осећају да је неопходна да би победили.

Зашто је метод I неделотворан?

Родитељи који користе овај метод у разрешавању конфликата плаћају високу цену "победе". Исходи су сасвим предвидиви: смањена мотивација детета да спроведе решење, отпор према родитељу, тешкоће родитеља да нечим поткрепи тражено понашање, немогућност детета да развија самодисциплину.

Кад родитељ наметне своје решење конфликта дете има слабу мотивацију или жељу да спроведе одлуку зато што у њу није ништа инвестирало; није учествовало у њеном доношењу. Каква год била, дететова мотивација је спољашња - подстицај је изван њега. Оно може да послуша, али из страха од казне или родитељског неодобравања. Дете нема жељу да спроведе ту одлуку, већ осећа да је на то натерано. Отуд деца често покушавају да изнађу начине да избегну спровођење тог решења. Ако то не успеју, обично га спроводе безвољно, с минималним напором, отаљавајући оно што се тражи.

Деца обично осећају отпор према том решењу јер им је наметнуто. Дете осећа да то није фер, а љутња и отпор бивају, наравно, усмерени на родитеља ког сматрају одговорним за то. Родитељ који користи метод I добија дететову послушност, али по цену његовог непријатељства.

Посматрајте децу чији су родитељи применили овај метод: она скоро без изузетка изразом лица показују незадовољство и љутњу, а то умеју да искажу и речима, па и физички. Тај метод сеје семе трајнијег погоршања односа између родитеља и детета. Незадовољство и љутња заузимају место љубави и привржености.

Применом овог метода родитељи плаћају још једну цену: обично морају да утроше много времена појачавајући свој захтев, проверавајући да ли дете спроводи одлуку, подсећајући, зановетајући, наговарајући.

На нашим семинарима родитељи образлажу употребу овог метода најчешће тврдњом да је то најбржи начин. Та предност је често само привидна, јер након решења родитељ потроши много више времена надгледајући његово спровођење. Они родитељи који се жале да стално нешто морају деци да зановетају и да их наговарају, вероватно користе метод I за разрешавање конфликата. Не могу ни набројати све разговоре које сам обавио с родитељима, налик овом следећем:

РОДИТЕЉ: Наша деца у кући нису кооперативна. Кад треба да помогну, то је као да им зуб вадиш. Сваке суботе се води прави бој око тога што треба да обаве неке кућне послове. Морамо буквално све време да им стојимо над главом како би обавили то што треба.

САВЕТНИК: Како одлучујете шта ће ко да ради?

РОДИТЕЉ: Па, ми одлучимо, наравно. Ми знамо шта треба да се уради. Направимо листу у суботу ујутро, а деца онда на тој листи виде шта ко треба да ради.

САВЕТНИК: Да ли деца желе да раде то што треба?

РОДИТЕЉ: Наравно да не!

САВЕТНИК: Она осећају да морају то да обаве.

РОДИТЕЉ: Тако је.

САВЕТНИК: Да ли им је икад пружена прилика да учествују у одлучивању?

РОДИТЕЉ: Не.

САВЕТНИК: Да ли им је икад поужена прилика да одлуче ко ће шта да ради?

РОДИТЕЉ: Не. Ми обично поделимо послове на равне части.

САВЕТНИК: Значи, ви одлучујете шта да се ради и ко ће шта да ради?

РОДИТЕЉ: Да, тако је.

Тек понеки родитељ увиђа везу између одсуства дететове мотивације да помаже и тога ко доноси одлуку. Дете које не сарађује је оно коме родитељи, примењујући метод I при доношењу одлука, укидају прилику да сарађује. Сарадња се никад не остварује тако што ћемо натерати дете да нешто уради.

Други предвидив исход примене овог метода је укидање могућности да се дете самодисциплинује и постане одговорно без спољашње присиле. Један од најраспрострањенијих митова о васпитању је да родитељи присилом доприносе изградњи самодисциплиноване и одговорне личности. Иако је тачно да нека деца излазе на крај с врло ауторитативним родитељима послушношћу, саображавањем и потчињавањем, обично се испостави да она израсту у особе зависне од спољњег ауторитета. Као адолесценти или одрасли она показују одсуство унутрашње контроле: кроз живот пролазе прелазећи са једног ауторитета на други, трагајући за контролом или за одговорима на проблеме које им живот намеће. Тим људима недостаје самодисциплина, унутрашња контрола, лична одговорност и то зато што им никада није пружена прилика да стекну та својства.

Ако родитељи ишта могу да науче из ове књиге, волео бих да то буде ово: сваки пут кад присиљавају дете да нешто уради користећи своју моћ и ауторитет они лишавају дете прилике да се научи самодисциплини и личној одговорности.

Чарлс, седамнаестогодишњи син врло строгих родитеља, који су своју моћ користили да га натерају да ради домаће, признао нам је следеће: "Кад год родитеља нема у близини, ја изналазим све могуће начине да столицу примакнем телевизору. Толико сам навикао да ме терају да радим домаћи да уопште не могу сам да се натерам ако њих нема код куће."

Сетио сам се и поруке коју је један убица исписао кармином на огледалу непосредно после обављеног чина: ЗА ИМЕ БОГА, УХВАТИТЕ МЕ ПРЕ НО ШТО УБИЈЕМ СЛЕДЕЋЕГ.

Већина родитеља са наших семинара никада није имала прилику да критички преиспита резултате такве своје "строгости". Већина мисли да ради оно што родитељи треба да раде - да користи свој ауторитет. А пошто једном сагледају праве учинке метода I, мало ко од њих одбије да прихвати ту истину. Коначно, и родитељи су некад били деца која су се довијала како да изађу на крај с моћи својих родитеља.

Зашто је метод II неделотворан?

Шта за децу значи одрастање у кући где су она обично добитници, а родитељи губитници? Какве учинке на децу има то што све истерују по своме? Очигледно је да ће се та деца разликовати од оне у чијој се кући примењује метод I. Деца којој се дозвољава да истерују своју вољу неће бити осветнички настројена, повучена, улизице и слично. Она нису морала да се боре с родитељском моћи. Метод II охрабрује децу да користе своју моћ над родитељима.

Та деца науче како да нападима беса контролишу своје родитеље; како да на родитеље сваљују кривицу; како да говоре неподопштине и увреде својим родитељима. Таква деца су често дивља неконтролисана, неуразумљива, импулсивна. Она су научила да су њихове потребе прече од било чијих других. Њима често недостаје унутрашња контрола над властитим понашањем, себична су и захтевна.

Та деца обично не поштују туђе власништво или емоције. За њих је живот: дај, дај, дај - узимај, узимај узимај. "Ја" је на првом месту. Са таквом децом је тешко сарађивати.

Таква деца често имају озбиљне тешкоће у успостављању односа с вршњацима. Остала деца не воле "размажене" - не воле да су у њиховом друштву. Деца из кућа у којима је метод II преовлађујући толико су навикла да са родитељима све буде по њиховом, да то очекују и од својих вршњака. Она често имају проблема да се прилагоде школи, институцији у којој, по дефиницији, преовлађује примена метода I. Деца навикла на метод II наилазе на прави шок кад пођу у школу и открију да је већина наставника и директора обучена да конфликте разрешава методом I, заштићена ауторитетом и моћи.

Вероватно је најпогубнији учинак метода II то што деца обично развију дубоко осећање несигурности у родитељску љубав. Ту реакцију је лако разумети кад се у обзир узму тешкоће родитеља да у таквом односу осете љубав и прихватање према детету које обично побеђује на рачун тога што родитељ губи. Код метода I отпор иде од детета ка родитељу, а код метода II од родитеља ка детету; ту су родитељи ти који су незадовољни, љути. Када сличне реакције почне да добија и од друге деце, а вероватно и од других одраслих, то дете почиње да се осећа невољеним, јер га други, куд ће - шта ће, доиста и не воле.

Док нека истраживања показују да су деца из кућа у којима се примењује метод II често креативнија од оне из друге групе, њихови родитељи плаћају превисоку цену те њихове креативности; родитељи их често не подносе. Родитељи у таквим породицама доста пате. Често сам их слушао како кажу:

"Углавном је све по његовом; не могу да га контролишем."

"Волела бих да су стално у школи, да ме мало оставе на миру."

"Родитељство је тешко бреме - све своје време жртвујем њима."

"Морам рећи да понекад просто не могу да их поднесем - морам негде да се склоним."

"Ретко им на памет пада да и ја имам неки свој живот."

"Понекад - осећам се кривом што то кажем - пожелим да их се отарасим."

"Толико се стидим било где да их водим или да ми пријатељи дођу у кућу и виде какви су."

Родитељство је за такве родитеље ретко радост. Мора да је тужно подизати децу коју не можете да волите.

Неки додатни проблеми у примени I и II метода

Мало је родитеља који примењују само I или само II метод. У многим породицама један родитељ се претежно ослања на I, а други на II метод. Постоје докази да деца одрасла у том типу породица имају још више прилика да развију озбиљне емоционалне проблеме. Можда је недоследност погубнија од екстремне примене само I или само II метода.

Неки родитељи почну с применом II метода, а како дете расте и постаје независније и самосталније, постепено пређу на I метод. Очигледно је да то за дете може бити штетно, јер се већ било навикло на један начин поступања, а онда треба да почиње са супротним искуством. Други родитељи почну са претежном применом I метода, а онда постепено прелазе на II. То је посебно често код родитеља чије дете се опире родитељском ауторитету; родитељи тад одустају и почињу да препуштају ствари детету.

Има и родитеља који се на I метод ослањају код првог детета, а пређу на II метод с другим дететом у нади да ће он бити бољи. У тим породицама се често чују оштри изрази незадовољства првог детета упућени другом, коме се попушта тамо где се првом није попуштало. Понекад прво дете мисли да је то доказ веће љубави родитеља према другом детету.

Један од најчешћих образаца, посебно међу родитељима под јаким утицајем заговорника попустљивости и противника кажњавања, је да родитељ пушта дуже време да дете ради како му воља, све док његово понашање не постане неподношљиво, па онда нагло пређе на I метод. Због тога почну да осећају кривицу, па се врате на II метод, и тиме започињу зачаран круг. Један родитељ је то јасно изразио:

"Ја попуштам својој деци све док ми се не смуче. А онда прелазим на строгост док се сам себи не смучим."

Међутим, многи родитељи су искључиви у примени једног или другог метода. По убеђењу или традицији, родитељ може припадати ватреним заговорницима I метода, а онда, кроз искуство, открити да тај метод баш и није делотворан, па се због тога осећати кривим; може му се не допадати да буде рестриктиван, доминантан, склон кажњавању. А једина замена за коју зна је II метод - попуштање детету у свему. Тај родитељ интуитивно зна да то није ништа боље, ако није и горе. Зато се тврдоглаво придржава I метода упркос доказима да дете пати и да се његов однос с дететом погоршава.

Већина поклоника II метода нерадо прелази на ауторитаран приступ јер се начелно супротставља примени ауторитета на децу или зато што зазире од испољавања толике моћи, или зато што је склона да избегава конфликте. Познајем многе мајке, па и неколико очева, који налазе да је II метод лагоднији зато што се боје сукоба са својом децом (а обично и са сваким другим). Такви родитељи не воле да се излажу ризику да спроводе своју вољу над децом, па се опредељују за "мир по сваку цену" - дижу руке, смирују се, предају.

Дилема скоро свих родитеља који долазе на наше семинаре изгледа да је у томе што су везани било за I било за II метод, или се клацкају између једног и другог, зато што не знају никакву другу могућност осим та два неделотворна добитничко-губитничка метода. Не само да не знају који од њих чешће да користе, него и схватају да су оба неделотворна. Као да знају да су у невољи који год метод применили, а не знају како другачије да поступају. Многи од њих су захвални када буду ослобођени из те замке коју су сами себи поставили.

Да ли је родитељска моћ нужна и оправдана?

Једно од најраспрострањенијих уврежених веровања о подизању деце је да је нужно и пожељно да родитељи користе свој ауторитет и контролу, да својом децом управљају и да их дресирају. Тек понеки међу хиљадама родитеља које смо упознали на нашим семинарима доводе у питање ову идеју. Већина родитеља оправдава употребу ауторитета. Кажу да је то деци и потреба и жеља, јер су родитељи мудрији. "Тата најбоље зна" је чврсто укорењено веровање.

Тврдоглаво опстајање ове идеје је, по мом мишљењу, вековима спречавало промену и побољшање начина подизања деце. Та идеја опстаје делом зато што родитељи углавном не разумеју шта ауторитет значи или какав утицај има на дете. Родитељи о ауторитету олако говоре, а само малобројни успевају и да га дефинишу или да утврде његов извор.

ШТА ЈЕ АУТОРИТЕТ?

Једна од основних карактеристика односа родитеља и детета је та да родитељ има већи "психолошки опсег" од детета. Кад бисмо их представљали круговима, то не бисмо могли да учинимо са два круга истог пречника.

Са становишта детета родитељ није исте "величине", без обзира на узраст детета. Ту не мислим на физичку величину (иако се однос у физичкој величини мења кад дете доспе у адолесценцију), већ на "психолошку величину". Тачније представљање изгледало би овако:

Виђен из угла детета родитељ је скоро увек "психолошки већи", што се препознаје и у изразима "велики тата", "велики шеф", "За мене је отац био величина" или "Нисам пропуштао прилику да их мало скратим" - тако млади људи у невољи говоре о својим родитељима. Док су били мали, родитељи су им деловали као неки богови.

Та разлика у "психолошкој величини" не постоји само између родитеља и деце него и између мање и више компетентних, мање и више учених. Детету изгледа као да нема ничег што родитељи не знају, ничег што не могу да ураде. Дете је зачуђено ширином родитељског разумевања, тачношћу њихових предвиђања, мудрошћу њиховог расуђивања.

Нека од тих опажања могу бити тачна, али не морају сва бити таква. Деца многе способности, вештине и црте приписују својим родитељима иако за то уопште нема основа у стварности. Малобројни су родитељи који знају онолико колико њихова деца мисле да знају. Искуство није увек најбоља "учитељица живота", што дете схвата кад поодрасте и почне да процењује своје родитеље према широј основи свог искуства. Ни мудрост није увек везана с годинама. Многим родитељима је тешко да признају, али они, поштенији према себи, уоче , колико је претерано било дететово виђење маме и тате.

Док се та разлика не доводи у питање неки родитељи су склони да је додатно пренаглашавају. Они намерно скривају своја ограничења или поткрепљују митове о томе да они "све најбоље знају", односно да ће, кад одрасту, деца "видети колико смо били у праву".

Увек ме је забављало да посматрам како родитељи, док причају о својим родитељима, увиђају њихове грешке и ограничења, а ипак се јако опиру идеји да и њихова деца могу на сличан начин њих да процењују.

Колико год била незаслужена, психолошка надмоћ родитеља над дететом је важан извор моћи. Пошто деца у њему виде "ауторитет" његови покушаји утицања на дете имају врло велику тежину. Корисно је о томе мислити као о "приписаном ауторитету", јер је то ауторитет који дете приписује свом родитељу. Било то заслужено или не, чињеница је да разлика у "психолошкој величини" родитељу даје утицај и моћ над његовим дететом.

Сасвим другачија врста моћи произлази из родитељевог поседовања онога што је детету потребно. То му такође даје ауторитет. Родитељ има моћ над својом децом зато што од њега зависи задовољење њихових основних потреба. Деца на свет долазе скоро потпуно зависна од других: она не поседују средства да задовоље своје потребе. Та средства поседује и контролише родитељ.

Како дете одраста и постаје независније од родитеља и њихова моћ се природно смањује. Па ипак, на сваком узрасту, све док се потпуно не осамостали и постане кадро да само задовољава своје потребе, родитељи задржавају извесну моћ над дететом.

Поседујући средства за задовољење потреба детета родитељ поседује и моћ "награђивања". Психолози користе израз награда за све чиме родитељи могу да задовоље дететове потребе. Ако је дете гладно (има потребу за храном), а родитељ обезбеди бочицу с млеком, кажемо да је дете награђено (његова глад је утољена).

Родитељ поседује и средства за изазивање бола, било ускраћивањем нечега што детету треба (хране кад је гладно), било чињењем нечега што је за дете болно (ударац по руци кад се маша за братовљево млеко). Психолози то називају казна.

Сваки родитељ зна да контролу над малим дететом постиже користећи своју моћ. Вештим одмеравањем награда и казни родитељ охрабрује дете да се понаша на жељени начин и обесхрабрује га да се другачије понаша. Свима је из сопственог искуства познато да људска бића (и животиње) теже да понављају понашања која су их довела до награде (задовољила њихове потребе), а да избегавају понашања која бивају кажњена. Тако родитељ наградама "поткрепљује" одређена понашања, а казнама "гаси" остала понашања.

Претпоставимо да желите да се ваше дете игра коцкама, а да не желите да се игра драгоценом кристалном чинијицом. Да бисте поткрепили прво понашање могли бисте да седнете крај детета кад почне да се игра коцкама, да му се смешите и, рецимо, кажете: "добри мој дечко", а да бисте "угасили" друго понашање, могли бисте га, у тренутку кад се маши за чинију, шљепнути по руци и рећи: "неваљали дечко". Дете брзо научи да играње коцкама гарантује пријатан однос, а играње кристалном чинијицом не.

То родитељи обично и чине у намери да модификују дететово понашање. То се обично назива обучавање. У ствари, родитељ користи своју моћ над дететом да би га спречио да се понаша онако како он не жели или даби обезбедио да се оно понаша онако како он жели. Исти метод користе и циркуски дресери да науче медведе да возе бицикл. Ако дресер хоће да пас шени обавиће канап око његовог врата и почети шетњу држећи у руци други крај. Ако на команду "шени!" лас не седне на задње ноге, добиће болан ударац по леђима (казна). Ако седне, дресер ће га потапшати по леђима (награда). Пас ће убрзо научити да шени на саму команду.

Уопште није спорно да је моћ делотворна. Деца се тако могу научити да се играју коцкама, пас да шени, медвед да вози бицикл (чак и са једним точком).

Док су врло мала деца се после вишекратног понављања награда и казни могу контролисати тек пуким обећањем награде или претњом казном. Могућа предност тога је очигледна: родитељ не мора да чека да се жељено понашање појави па да га награди (поткрепи), нити мора да чека да се нежељено понашање појави, па да га казни (да гаси то понашање). На дете може да утиче већ тиме што ће му само рећи: "Ако се понашаш овако, добићеш награду; ако се понашаш онако, бићеш кажњен".

ОЗБИЉНА ОГРАНИЧЕЊА РОДИТЕЉСКЕ МОЋИ

Ако је читалац стекао утисак да родитељска моћ да награди и казни (или да обећа награду и припрети казном) делује као делотворан начин контроле деце, донекпе ће бити у праву, али много више неће. Употреба потенцијалног ауторитета (или моћи), наизглед делотворна под извесним условима, сасвим је неделотворна под другим условима. (Касније ћу се позабавити стварним опасностима употребе родитељске моћи.)

Многи, ако не сви, узгредни ефекти су сасвим непожељни. "Вежбање послушности" децу често чини застрашеном, нервозном, и изазива код њих отпор и непријатељство према "дресеру". Деца су често под физичким и емоционалним стресом покушавајући да науче понашање које им је или тешко или непријатно. Употреба моћи може имати болне последице и за самог "дресера".

Родитељима обавезно понестане моћ

Коришћење моћи ради контроле над децом ефикасно је под два услова. Родитељ мора бити сигуран да поседује моћ - његове награде треба да буду довољно примамљиве детету, а казне довољно снажне. Дете мора бити зависно од родитеља: што оно више зависи од тога шта родитељ поседује (награде), то ће и родитељ бити моћнији.

То важи за све људске односе. Ако нешто јако желим - рецимо новац да купим својој деци храну - и зависим само од једне особе у том погледу - вероватно од мог послодавца, онда ће он имати велику моћ нада мном. Ја зависим од послодавца и бићу спреман да урадим скоро све што он жели како бих добио оно што је мени тако преко потребно. Али једна особа има моћ над другом само док је та друга зависна, у стању незадовољене потребе.

Како се дететова беспомоћност смањује и како постаје све мање зависно од родитеља - и родитељ постепено губи моћ над њим. Родитељи постепено откривају своју немоћ кад увиде да нешто што је раније деловало као награда или казна више не делује. "Изгубио сам утицај над њим", жали се родитељ. "Некада је поштовао ауторитет, а сада не можемо да га контролишемо"; "Наша кћи је постала толико независна да више нема начина да је наведемо да нас послуша" - жале се други родитељи. Један родитељ петнаестогодишњег сина каже:

Нема другог начина да повратимо свој ауторитет осим породичног аута. Па ни то не пали увек, јер је узео кључ и направио дупликат. Кад нас нема код куће, искраде се колима кад год то хоће. Пошто нам ништа није преостало што он доиста жели, више не можемо ни да га казнимо.

Ти родлтељи изражавају осећања позната и другим родитељима чија су деца прерасла стање зависности. То се неминовно дешава како се дете примиче добу адолесценције. Тада онопочиње да прибавља награде властитим активностима (спортским, школским, пријатељским) и да изналази начине да избегне родитељску казну. У породицама где су се родитељи у усмеравању и контролисању деце првенствено ослањали на моћ, родитељи се неминовно суочавају са горком чињеницом да им је понестало моћи, а тиме и утицаја.

"Ужасне пубертетлије"

Сада сам убеђен да су се многе теорије о стресу адолесцентног периода неоправдано усредсређивале на факторе као што су дететове физичке промене, нарастајућа сексуалност, нови социјални захтеви, борба за статус одраслог и сл. Тај период је тежак и за дете и за родитеља претежно зато што адолесцент постаје независан од својих родитеља који више не могу лако да га контролишу својим наградама и казнама. А пошто се већина родитеља превише ослања на награђивање и кажњавање, адолесценти реагују тако што се све више осамостаљују, опиру, свете и нападају.

Родитељи претпостављају да су адолесцентна побуна и непријатељство функција тог стадијума развоја. Ја мислим да то није тачно: по мени, до тога долази зато што је адолесцент све више кадар да се одупре и побуни. Њега више не могу контролисати родитељеве награде, јер му више нису толико потребне: он постаје имунији на претње казном, јер му оне више не могу задати исти бол. Типични адолесцент се понаша како се понаша зато што је стекао довољно снаге и моћи да сам задовољава своје потребе и да се више не плаши моћи својих родитеља.

Према томе, адолесцент се не опире својим родитељима. Он се опире њиховој моћи. Ако се родитељ мање ослања на моћ, а више на друге методе утицаја на дете, и то од раног детињства, мало је тога чему би се онда адолесцент опирао. Употреба моћи у мењању дететовог понашања има то окрутно ограничење: родитељима моћ понестаје и то пре но што очекују.

Употреба моћи изискује строге услове

Коришћење награде и казне има ош једно озбиљно ограничење: услови таквог обучавања морају бити врло контролисани. Психолози који проучавају процес учења награђујући и кажњавајући животиње имају велике тешкоће са својим "субјектима" уколико не обезбеде врло строге услове испитивања.

Многе од тих захтева је још теже задовољити код обуке деце. Већина родитеља свакодневно крши једно или више "правила" делотворне "обуке".

1. "Субјект" мора да буде врло мотивисан - мора имати јаку потребу да "ради за награду". Пацови морају бити врло гладни да би научили како да се крећу по лавиринту и дођу до хране на његовом излазу. Родитељи често покушавају да утичу на дете нудећи му награду која детету није баш толико потребна (обећају му, рецимо, да ће му отпевати песмицу ако одмах оде у кревет и виде да то детету и није толико привлачно).

2. Ако је казна одвећ оштра субјект ће избегавати целу ту ситуацију. Ако пацов добија шок како би научио да избегава слепу стазу лавиринта, престаће и да "покушава" да учи кретање кроз лавиринт уколико је шок исувуше јак. Ако јако казните дете за неку грешку оно може да "научи" да престане да покушава да уради нешто како ваља.

3. Да би деловала на жељено понашање награда треба да одмах буде доступна. Дресура мачака да притискају одговарајућу полугу која ће им донети храну неће бити успешна уколико се храна не појави одмах пошто је мачка притисла одговарајућу полугу. Ако детету кажете да ћете га водити на плажу кроз три недеље ако данас добро обави кућне обавезе, открићете да таквој далекој награди недостаје привлачност због које би дете баш сада обавило свој посао.

4. Нужна је велика доследност у награђивању и кажњавању. Ако свом псу дајете храну за столом док нема гостију, пас ће бити збуњен и фрустриран (уколико није научио да прави разлику између ситуације са гостима и без њих) кад му је не дате и онда кад су вам гости за трпезом. Родитељи су често недоследни у награђивању и кажњавању. Ево примера: понекад детету дозвољавамо да ужина између оброка, али му не дозвољавамо ту привилегију кад мама спрема нешто посебно, па би хтела да дете "не поквари ручак".

5. Награда и казна ретко делују у учењу сложених понашања, осим ако се не користе врло сложени методи "поткрепљивања". Истина је да психолози успевају да разраде тако сложене методе поткрепљивања да науче голуба да игра пинг-понг или свира на клавиру, али таква постигнућа изискују врло дуготрајне и сложене процедуре и врло стриктне услове њихове примене.

Читаоци који имају животиње посведочиће колико је тешко научити пса да се игра само у дворишту, да донесе свој покривач само кад напољу пада киша или да подели своју храну с другим псом. А ипак ће се ти исти људи питати због чега да се лишавају награђивања и кажњавања кад своје дете намеравају нечему да науче.

Наградом и казном дете може да научи да не дира пећ или да каже "хвала" кад му се да шта је тражило, али ће родитељи и сами открити да се тим начином не стварају радне навике, нити се дете учи поштењу, љубазности према другој деци, сарадњи са члановима породице. Таква сложена понашања деца уче кроз властито искуство у разним ситуацијама и на њих делује мноштво фактора.

Истакао сам само нека ограничења учења помоћу награде и казне. Психолози - специјалисти за ту област могли би додати много више. Обука животиње или детета наградом и казном да обављају сложене радње не само да представља посебно умеће, које изискује обимно знање и замашно време и стрпљење. него има и следеће много важније ограничење: вешт циркуски дресер животиња и експериментални психолог нису најбољи модели за углед родитељу који би да обучи своју децу да се понашају онако како би то мама и тата волели.

УТИЦАЈ РОДИТЕЉСКЕ МОЋИ НА ДЕТЕ

Упркос озбиљним ограничењима већина родитеља ипак бира овај метод, без обзира на степен образовања или економски статус.

Водитељи наших семинара откривају да су родитељи и те како свесни штетних последица примене моћи; довољно је само да их питамо да на основу свог искуства кажу како је на њих деловала моћ њихових родитеља. Парадоксално је како се лако присете како су се осећали као деца, а ипак то "забораве" кад исто поступају са својом децом. На сваком семинару тражимо од родитеља да наведу шта су све чинили као деца кад су њихови родитељи на њих примењивали своју моћ. У свакој групи се дође до приближно сличне листе механизама:

1. Отпор, одбрана, побуна, негативизам

2. Незадовољство, љутња, непријатељство

3. Агресија, освета, узвраћање ударца

4. Лагање, прикривање осећања

5. Набеђивање других, тужакање, варање

6. Доминирање, командовање, застрашивање

7. Жеља да се побеђује, избегавање пораза

8. Склапање савеза, удруживање против родитеља

9. Покорност, послушност, беспоговорно слагање

10. Улагивање, додворавање

11. Конформизам, одсуство креативности, страх од покушаја нечег новог, играње "на сигурно"

12. Повлачење, избегавање, фантазирање, регресија

Отпор, одбрана, побуна, негативизам

Један родитељ сетио се следеће сцене са својим оцем:

РОДИТЕЉ: Ако не престанеш да причаш, опалићу ти шамарчину.

ДЕТЕ: Хајде, удари ме.

РОДИТЕЉ: (Удара дете)

ДЕТЕ: Удари јаче, нећу да престанем.

Нека деца се опиру родитељском ауторитету чинећи супротно од онога што родитељ хоће. Једна мајка нам је рекла:

Постојале су три главне ствари за које смо користили ауторитет да приволимо ћерку: да буде уредна, да иде у цркву и да не пије алкохол. Увек смо били строги кад је то у питању. Сада је испала вероватно најнеуреднија домаћица, ногом није крочила у цркву и цуга коктеле скоро свако вече.

Један адолесцент ми је открио ово:

Нећу ни да покушавам да добијем добре оцене баш зато што су ме родитељи толико гањали да будем одличан. Када бих добио добру оцену топили су се од задовољства - као да су они ти који су је добили. Нећу више да им приуштим то осећање. Зато и не учим.

Други адолесцент овако реагује на родитељско досађивање због дуге косе:

Могао бих и да је скратим да ми толико не жвањкају. Али, догод с тим не прекину, нећу да се шишам него ћу баш да је пуштам.

Такве реакције на ауторитет одраслог скоро су универзалне. Деца се генерацијама опиру родитељском ауторитету. Историја показује да је мала разлика између данашњих и пређашњих генерација. Деца се, као и одрасли, жустро боре кад им је слобода угрожена, а угрожавања дечије слободе било је вековима. Један начин борбе против тога је окретање против оних који примењују силу.

Незадовољство, љутња, непријатељство

Деца се опиру онима који над њима упражњавају моћ. Осећају да то није фер, да није правично. Опиру се чињеници да су родитељи и наставници већи и јачи ако ови ту предност искористе да би контролисали и спутавали дететову слободу.

"Нађи себи равног", често је осећање детета суоченог с родитељем који му намеће своју моћ.

Изгледа да је и то универзални одговор људских бића: незадовољством и љутњом се реагује на оне од којих смо у већој или мањој мери зависни у задовољењу потреба. Већина људи не воли оне који поседују моћ да нам ускрате награду. Опиремо се чињеници да неко доуги контролише средства задовољења наших потреба. Желимо да их сами контролишемо. Већина људи жуди за таквом независношћу, јер је ризично зависити од другог. Постоји опасност да се тај од ког зависимо покаже непоузданим - да није фер, да има предрасуде, да је недоследан, неуразумљив или да тражи од нас да се саображавамо његовим вредностима и мерилима да бисмо добили оно што нам треба. Због тога су радници покровитељски настројених послодаваца издашних у дељењу "бенефиција" и "бонуса" (под условом да су радници послушни) - врло често непријатељски расположени према "руци која их храни". Из историје је познато да су најнасилнији штрајкови погађали компаније чије је руководство било "изразито покровитељско". Због тога се дешава да сиромашније нације осећају непријатељство према богатијима од којих очекују помоћ, што нација која им помаже тешко може да разуме.

Агресија, освета, узвраћање ударца

Родитељско наметање ауторитета често фрустрира потребе детета, а фрустрација често води у агресију. Због тога родитељи склони наметању ауторитета могу да очекују да деца агресивно реагују. Деца се свете, покушавају да унизе родитеља, врло су критична, непристојно одговарају, боре се "ћутњом" или било којим од стотине агресивних начина узвраћања на доживљену повреду.

Формула за овај начин реаговања је "ако ме удариш - вратићу ти, па ме можда више нећеш ударати". Екстремна манифестација тога су случајеви које срећемо у новинским вестима кад дете убије свог родитеља. Нема сумње да је агресивност против школских власти (вандализам), против полиције или политичких вођа мотивисана жељом за осветом или узвраћањем.

Лагање, прикривање осећања

Нека деца врло рано науче да лажима могу да избегну многе казне, да лаж може чак и награду да донесе. Деца неминовно уче родитељске вредности - тачно знају шта њихов родитељ одобрава, а шта не одобрава. Без изузетка, свако дете које сам срео у терапијском раду, чији се родитељи издашно служе награђивањем и кажњавањем, откривало ми је колико је лагало своје родитеље. Једна адолесцентна девојка ми је рекла:

Родитељи су ми забрањивали да идем у биоскопску летњу башту, па сам им говорила да идем код другарице. А онда бисмо обе отишле тамо.

Друга је рекла:

Мајка ми није дозвољавала да носим кармин, па сам чекала да зађем за ћошак и онда га стављала. А кад се враћам, обришем га пре него што уђем.

Шеснаестогодишња девојка ми је признала:

Мајка ми није допуштала да излазим с једним дечком, па је онда по мене долазила другарица и говорила да идемо не знам где, а после бих ја отишла на састанак с тим дечком.

Деца оволико лажу зато што им се родитељи у великој мери ослањају на награђивање и кажњавање и ја чврсто верујем да склоност ка лагању није напросто природно срасла уз младе. То је научено понашање - одбрамбени механизам против родитељских покушаја да манипулишу наградама и казнама. У породицама где су прихваћена и где се поштује њихова слобода деца не лажу.

Родитељи који се жале да њихова деца не деле своје животне проблеме са њима најчешће су родитељи склони кажњавању. Деца науче како да играју ту игру, а један од тих начина је да ћуте.

Набеђивање других, тужакање, варање

У породицама са више деце долази до надметања међу њима за освајање родитељске награде и избегавање казне. Она ускоро науче механизме преживљавања: доведи друге у незавидан положај, дискредитуј их, учини да се види како су неваљали, тужакај их, сваљуј кривицу. То је једноставна формула - "Чинећи друге лошима, ја ћу изгледати боље". Ово је поражавајуће за родитеље: они од своје деце очекују сарадњу, али, кажњавајући их, код њих развијају надметање, ривалство, тучу, издајство:

"Он је добио више сладоледа од мене!"

"Како то да ја увек спремам двориште, а Џими не?"

"Ударио ме је; он је први почео."

"Никад ниси кажњавала Џона кад је био у мојим годинама и радио исто то што ја радим."

"Како пушташ Томију да увек буде по његовом?"

Многи облици надметања међу децом могу се приписати родитељској примени награђивања и кажњавања. Пошто нико нема толико времена, живаца и мудрости да награде и казне увек правично распоређује, родитељ нужно производи такмичарско понашање. Сасвим је природно да свако дете жели да прими што више награда, а да казне препусти својој браћи и сестрама.

Доминирање, командовање, застрашивање

Зашто дете покушава да се наметне млађој деци или да их застрашује? Један разлог је у томе што му његов родитељ намеће своју вољу. Према томе, кад год се оно нађе у позицији моћи и оно ће покушати да се намеће. То се може запазити у дечјој игри луткама. Обично с луткама (својом "децом") поступају као родитељи с њима и психолози знају како да открију родитељске поступке из посматрања дечје игре луткама. Ако дете у улози мајке доминира, прави се важно и кажњава своју лутку, скоро је извесно да и његова мајка с њим поступа на исти начин.

Према томе, родитељи се ненамерно излажу великом ризику да васпитавају ауторитарну личност ако намећу свој ауторитет и директно контролишу своју децу.

Жеља да се победи и избегне пораз

Када се деца одгајају у клими пуној награда и казни код њих се може развити јака потреба да изгледају "добра" или да побеђују, односно, да избегавају да изгледају "неваљала" и да губе. То посебно важи за породице чији се родитељи у великој мери ослањају на похвале, новчане и сличне крупне награде.

Нажалост, много је таквих родитеља, посебно у америчкој средњој класи. Иако срећем родитеље који начелно одбацују кажњавање као метод контроле, ретки су они који доводе у питање коришћење награде. Амерички родитељ је преплављен чланцима и књигама које га уче да често користи награђивање. Већина те савете прихвата без задршке, а резултат је огроман број деце у Америци којом родитељи свакодневно манипулишу специјалним привилегијама, наградама, слаткишима, сладоледом и слично. Не чуди што су те генерације деце толико усмерене на добијање, на добар изглед, на пробијање до врха, а изнад свега, на избегавање пораза.

Други негативан учинак награђивања је нешто што се често дешава детету природно скучених интелектуалних и физичких способности кад покушава да достигне све те награде. Мислим на децу чија су браћа и сестре или вршњаци способнији, која су осуђена на то да често буду "губитници" - у кући, на игралишту, у школи. Многе породице имају једно или двоје такве деце осуђене да доживљавају бол честог пораза и фрустрацију од погледа на друге који освајају награде. Таква деца врло лоше цене сама себе и изграђују животни став дефетизма и безнађа. Све у свему, породица која често користи награђивање неповољније утиче на децу која награду не могу да заслуже него на ону која то могу.

Склапање савеза, удруживање против родитеља

Деца коју родитељи директно контролишу и упражњавају свој ауторитет временом науче још један начин излажења на крај с њиховом моћи. То је свима добро познато склапање савеза са другом децом из породице или изван ње. Деца открију да у савезништву лежи снага - па се организују као што се и радници организују у синдикате како би се супротстављали моћи својих послодаваца.

Деца често склапају савезе да би се супротставила родитељима:

Договоре се да родитељима испричају исту причу.

Кажу родитељима да је осталој деци дозвољено да раде нешто, па зашто и њима не би било.

Утичу на осталу децу да им се придруже у некој сумњивој акцији у нади да родитељ неће издвојити само њих да би их казнио.

Данашњи адолесценти откривају праву моћ огранизовања против родитеља и одраслих ауторитета - као у хипи покрету, школским штрајковима и протестима седењем, студентским демонстрацијама против прописаног одевања, за право гласа у одлучивању о школским питањима, мировним маршевима итд.

Пошто је ауторитет и даље најомиљенији метод контроле и усмеравања понашања деце, родитељи и други одрасли су ти који производе оно на шта се касније жале - младе организоване у савезе против моћи одраслих. И тако се друштво поларизује на две зараћене стране - на младе организоване против одраслих и против поретка, или, ако хоћете, на "оне који немају" против "оних који имају". Уместо да се поистовете с породицом, млади се све више поистовећују са својом вршњачком групом у борби против родитељске моћи.

Покорност, послушност, беспоговорно слагање

Нека деца одаберу да покорношћу реагују на ауторитет својих родитеља и то из разлога које није увек лако разумети. Она са ауторитетом излазе на крај подређивањем, послушношћу, беспоговорном сагласношћу. Таква реакција је чешћа у случајевима када родитељи користе врло грубу силу, па деца науче да покорношћу регулишу свој страх од сурове казне. Слично се дешава и са псима који страшљивошћу реагују на строгог господара. Строге казне чешће изазивају овакву реакцију што су деца млађа, јер је у том добу веће искушење одупрети се отпором или побуном. Како се примичу адолесценцији реакције могу нагло да се промене, јер су деца постала јача и стекла већу храброст за отпор и побуну.

Нека деца настављају да буду покорна и послушна и током адолесценције, па често и кад одрасту. У њима остаје трајан дубок страх од свих људи који имају моћ. Они остају деца и кад одрасту, пасивно се покоравајући ауторитету, одричући се властитих потреба, плашећи се да буду оно што јесу, плашећи се сукоба и заступања својих уверења. Такви одрасли су чести посетиоци психолошких и психијатријских саветовалишта.

Улагивање, додворавање

Један од начина суочавања с особом моћном да казни или награди је "прелажење на праву страну", придобијање те особе разноразним средствима не би ли вас заволела. Нека деца се опредељују за такав приступ родитељима и другим одраслима. Формула је: "Ако учиним нешто што ће ти се допасти, ти ћеш ме онда, можда, наградити и поштедети казне". Деца рано науче да награде и казне нису увек правичне и да је могуће придобити онога ко их додељује. Родитеље је могуће придобити; они имају своје "миљенике". Нека деца науче како да искористе ту чињеницу и окрећу се понашању познатом као улагивање, улизивање, додворавање.

Нажалост, усавршавајући и примењујући те вештине придобијања одраслог, деца стичу непријатеље међу осталом децом: вршњаци улизицу често исмевају или одбацују, сумњају у његове или њене мотиве и завиде на повлашћеном положају.

Конформизам, одсуство креативности, страх од покушаја нечег новог, играње на "сигурно"

Родитељски ауторитет потхрањује конформизам уместо креативности, слично као што ауторитарно руковођење гуши иновације. Креативност потиче из слободе да се експериментише. Деца која одрастају у клими јаких награда и казни највероватније неће осетити ту слободу као деца која одрастају уз веће прихватање. Моћ производи страх, а страх кочи креативност и потхрањује конформизам. Формула је једноставна: "Да бих добио награду држаћу се прописаног понашања. Не смем да испробам ништа што није по пропису, јер се излажем опасности да будем кажњен."

Повлачење, избегавање, фантазирање, регресија

Кад постане превише тешко борити се с родитељским ауторитетом дете може да покуша да се избави повлачењем. Моћ родитеља ће довести до повлачења уколико су казне исувише тешке за дете, уколико су родитељи недоследни у награђивању, ако је награде одвећ тешко заслужити или ако је веома тешко научити понашање потребно да би се избегла казна. Сваки од ових услова може да доведе до тога да дете одустане од учења "правила игре". Оно, напросто, диже руке од суочавања с реалношћу, јер је то исувише тешко и сложено. Такво дете не успева да изгради стабилан метод прилагођавања силама у свом окружењу, јер не успева да их савлада. Као да му организам казује да је безбедније повући се.

Облици повлачења и избегавања крећу се од скоро потпуног до повременог избегавања реалности. То подразумева:

Сањарење и фантазирање

Неактивност, пасивност, апатију

Регресију на инфантилно понашање

Бескрајно гледање ТВ програма

Незаустављиво читање књига

Усамљеничке игре (често са имагинарним партнером)

Разбољевање

Бежање од куће

Узимање дроге

Незаустављиво и прекомерно узимање хране

Депресију

НЕКИ ДУБЉИ ПРОБЛЕМИ РОДИТЕЉСКОГ АУТОРИТЕТА

Чак и кад их подсетимо које су све механизме користили док су били деца и кад размотре нашу листу механизама које деца користе у суочавању с родитељским ауторитетом, неки родитељи и даље остају у уверењу да су ауторитет и моћ оправдана средства у подизању деце. Због тога на нашим семинарима разматрамо и неке додатне ставове и осећања који су везани за питање ауторитета.

Зар деци нису потребни ауторитет и границе?

Уобичајено веровање и лаика и професионалаца (оно с којим родитељи обично долазе на наше семинаре) је да деца доиста желе ауторитет - да желе да родитељи ограничавају њихово понашање успостављањем неких граница. Кажу да се деца сигурније осећају кад родитељ користи свој ауторитет; без ограничења не само да би подивљала и постала недисциплинована, већ и несигурна. Даље проширење тог уверења гласи да би се деца осећала невољеном кад родитељи не би користили ауторитет да успоставе границе.

Иако сумњам да ово уверење многи прихватају зато што им оно даје оправдање за употребу моћи, не желим да га дискредитујем као просту рационализацију. Има неке истине у таквом веровању, па је зато потребно подробније да га размотримо.

Здрав разум и искуство иду у прилог идеји да су деци потребне границе да би успоставила однос с родитељима. Деци је потребно да знају колико далеко могу да иду док њихово понашање не постане неприхватљиво. Тек онда могу да одаберу да се тако не понашају. То важи за све људске односе. На пример, ја се осећам много сигурније кад знам која моја понашања су неприхватљива мојој супрузи. Једно које ми одмах пада на памет је да не играм голф и не идем на посао у дане кад имамо госте. Пошто унапред знам време кад је моје одсуство из куће неприхватљиво, јер сам јој потребан да помогнем око припрема, ја могу да бирам хоћу ли на голф или у канцеларију или ћу да избегнем њено незадовољство, љутњу, па и сукоб.

Међутим, једна је ствар кад дете жели да зна "границе прихватљивог" за његове родитеље, а саовим друга кад се каже да дете жели да родитељ постави границе његовом понашању. Вратимо се мом примеру: мени помаже да знам како се моја супруга осећа ако ја одем на голф или на посао у време кад припремамо кућну забаву. Но, сасвим сигурно бих се нарогушио и увредио ако би она покушала да ограничи моје понашање рекавши: "Не могу ти дозволити да одеш на голф или у канцеларију у дане кад имамо госте. Ту је граница. Ти не смеш да учиниш тако нешто." Такву њену моћ нада мном не бих волео. Смешно је и претпоставити да би моја супруга покушала да тако директно контролише и усмерава моје понашање. Нема никакве разлике у начину на који деца реагују на покушај родитеља да ограниче њихово понашање. Подједнако јако је и њихово опирање таквом једностраном покушају намстања граница понашању:

"Мораш да дођеш до поноћи - и готово."

"Не могу да ти дозволим да узмеш ауто."

"Не можеш се играти камионом у дневној соби."

"Ми захтевамо да не пушиш марихуану."

"Морамо да ти ограничимо изласке с тим дечацима."

Читалац ће лако препознати ове исказе као "наметање решења" (и "ти-поруке"), које смо већ разматрали.

Много темељније начело од тог да деца желе да им родитељи успоставе границе понашања је следеће:

Деци је потребно да знају како се родитељи осећају кад се она понашају на одређен начин, како би сама могла да промене понашање које би за родитеље могло да буде неприхватљиво. Међутим, деца не желе да родитељ ограничава и мења њихово понашање користећи свој ауторитет или претећи њиме. Укратко, деца желе сама да успостављау границе свог понашања када им постане очигледно да њихово понашање треба да се ограничава или мења. Као и одрасли, и деца више воле да сама управљају својим понашањем.

Још нешто: деца би свакако желела да целокупно њихово понашање буде родитељима прихватљиво тако да не би било ни потребно ограничавати га или мењати. И ја бих више волео да моја супруга безусловно прихвата свако моје понашање. То је нешто што би ми више годило, али ипак знам да је не само нереално, већ и немогуће. Зато ни родитељи не би требало да очекују, нити деца то од њих очекују, да ће прихватити свако понашање. Међутим, оно што деца имају право да очекују је да им се каже кад родитељи нису ради нешто да прихвате ("Не волим да ме цимаш за рукав док с неким разговарам"). То никако није исто што и наметање границе својим ауторитетом.

Зар примена ауторитета није оправдана уколико су родитељи доследни?

Неки родитељи оправдавају употребу моћи веровањем да моћ није штетна уколико се доследно примењује. На нашиу семинарима родитељи се изненаде кад схвате да је њихова потреба за доследношћу оправдана. Водитељи их подржавају у томе да је доследност битна уколико су се определили да користе своју моћ и ауторитет. Штавише, и деца више воле да родитељи буду доследни ако се већ служе ауторитетом и моћи.

Ово "ако" је критично. Не каже се да употреба ауторитета и моћи није штетна, него да би била још штетнија ако би се недоследно примењивала. Не "значи да деца желе да им родитељи намећу свој ауторитет, већ да, уколико га намећу, бар буду доследни. Ако родитељ осећа да мора да намеће свој ауторитет, онда ће доследношћу пружити детету прилику да научи која ће његова понашања доследно бити кажњавана, а која ће бити доследно награђиваиа.

Доста експерименталних налаза указује на штетност недоследности у примени кажњавања и награђивања за мењање животињског понашања. Класичан је експеримент Нормана Мајера који је награђивао пацове за скакање са платформе кроз врата на којима је био цртеж квадрата. Врата би се отварала и пацов је добијао награду. Онда је Мајер почео да кажњава пацове који би скочили ка вратима на којима је био цртеж троугла. Та се врата нису отварала, а пацов би након ударца падао у некакву мрежу. То је "научило" пацове да праве разлику између квадрата и троугла - једноставним експериментом условљавања. Потом је Мајер решио да буде "недоследан" у примени награде и казне. Намерно је мењао услове тако што је насумце мењао цртеж на вратима. Понекад би квадрат на вратима водио до хране, а понекад до ударца и пада. Као и многи родитељи и овај експериментатор је недоследно награђивао и кажњавао.

Шта је било с пацовима? Они су постали "неуротични": код неких су се појавили поремећаји на кожи, неки су пали у кататонично стање, неки су бесциљно и безглаво јурили по кавезу, неки су одбијали односе с другим пацовима, а неки су одбијали да једу. Мајер је својом недоследношћу код пацова створио "експерименталну неурозу".

Учинак недоследности у награђивању и кажњавању може да буде подједнако штетан и код деце. Недоследност у пружању прилике да деца науче "исправно" (награђивањем) и да избегавају "непожељно" понашање (кажњавањем), чини их сталним губитницима, због чега постају фрустрирана, збуњена, љута, па чак и неуротична.

Али, зар родитељ не треба да утиче на дете?

Вероватно најчешћи став о моћи и ауторитету који изражавају родитељи на нашим семинарима гласи да је родитељска "одговорност" да утичу на своју децу да се понашају на начин пожељан за родитеље или "друштво" (шта год то значило). Од давнина се провлачи та тема о оправданости примене моћи уколико је она добронамерна и мудра - уколико је у нечијем "најбољем интересу", односно, "у интересу друштва".

Проблем је у томе ко одлучује шта је најбољи интерес друштва. Дете? Родитељ? Ко најбоље зна? То су све тешка питања и опасно је родитељима препустити одређивање "најбољег интереса". Он не мора увек бити довољно мудар за такву процену. Сви људи греше, па то подразумева и родитеље, као и све друге који поседују моћ. Свако ко користи моћ може погрешно да процени шта је добро за неког другог. Историја цивилизације забележила је многе личности које су тврдиле да су своју моћ користиле на добробит оних на којима су практиковали своју моћ. "Ја све то чиним за твоје добро" није одвећ убедљиво оправдање за употребу моћи.

"Власт квари, а апсолутна власт апсолутно квари", писао је лорд Ектон. А Шели је рекао да "моћ, као куга, загади све чега се дотакне". Едмунд Бурке је тврдио да "што је моћ већа, већа је и опасност од њене злоупотребе".

Опасност од моћи на коју су указивали ови државници и песници и даље постоји. Данас се употреба моћи у односима међу народима озбиљно доводи у питање. Светска влада или светски суд могли би једног дана постати реалност у напору да се превазиђе ривалство атомског доба. Највиши амерички судски органи више не оправдавају употребу моћи белих над црнима. У индустрији и бизнису се ауторитарно руковођење сматра превазиђеним. Разлика у моћи која је вековима постојала између супружника постепено се смањује. Коначно, апсолутна моћ и ауторитет цркве нападана је и изван те институције и из њених редова.

Једно од последњих прибежишта санкционисане моћи у односима међу људима је породица, односно, односи родитеља и деце. Слично је и у школи, у односима између наставника и ученика, где ауторитет још увек опстаје као основни метод контроле и усмеравања понашања ученика.

Зашто су деца последња коју треба заштитити од могуће злоупотребе моћи и ауторитета? Да ли зато што су мала или зато што је одраслима много лакше да рационализују употребу моћи фразама као што су "тата то најбоље зна" или "то је за њихово добро"?

Моје уверење је да што људи боље разумеју моћ и ауторитет и неетичност њихове примене, то лакше и примењују своје ново схватање у односима са децом. Такав увид им омогућује да препознају злоупотребу моћи у односу са својом децом и омогућује им да трагају за креативним методима КОЈИ не почивају на моћи коју сви одрасли могу да примењују са децом и младима.

Али сасвим по страни од моралних и етичких питања употребе моћи стоји родитељско питање: "Зар није моја одговорност да користим моћ да бих утицао на дете?" Оно открива потпуно неразумевање делотворности моћи као начина утицања на децу. Родитељска моћ у ствари не "утиче" на дете; она присиљава дете да се понаша на прописани начин. Моћ не "утиче" у смислу да убеђује, уверава, едукује или мотивише дете да се понаша на одређен начин. Моћ их нагони или спречава да се тако понашају. Тиме што га присиљавамо или спречавамо, ми дете стварно не уверавамо да нешто треба или не треба да ради. У ствари, дете ће се најчешће вратити на стари начин понашања просто зато што су његове потребе и жеље остале непромењене. Често ће се и опирати родитељу зато што је фрустрирано и повређено. Према томе, моћ оснажује саму жртву примене моћи, њено супротстављање и деструктивност.

Родитељи који користе моћ заправо смањују свој утицај на дете, јер моћ најчешће повлачи за собом побуну (дете суочено с родитељском моћи чини баш супротно од онога што му је наложено). Слушао сам родитеље како кажу: "Имали бисмо већу моћ над дететом да смо га терали да ради баш супротно од онога што бисмо желели. Онда би можда радило оно што ми желимо да ради."

Парадоксално је али истинито да родитељи губе свој утицај користећи моћ а да њихов утицај расте што се више одричу употребе моћи.

Родитељи ће очигледно имати већи утицај ако начин на који утичу на дете не производи отпор или реактивно понашање. Методи који не почивају на моћи лакше ће довести до тога да дете озбиљно размотри родитељеву идеју или његова осећања и да због тога промени своје понашање. Чак и ако не промени увек своје понашање, дете ће бар некад тако поступити, за разлику од детета које се због присиле буни и не жели да се мења зато што је то родитељима потребно.

Зашто примена моћи у одгајању деце толико дуго опстаје?

Ово питање, које толико често постављају родитељи на нашим семинарма, и мене мучи и копка. Тешко је разумети како неко може да оправдава употребу моћи у подизању деце, или у другим односима с људима, када зна какви су ефекти њене употребе. Радећи с родитељима стекао сам уеерење да већина њих мрзи да примењује моћ над својом децом. Често се родитељи чак извињавају деци након што су употребили своју моћ. Или покушавају да смање осећање кривице рационализацијама као што је: "То смо урадили само зато што водимо рачуна о томе шта је за тебе најбоље", "Једног дана ћеш нам бити захвалан због тога", "Кад ти постанеш родитељ, разумећеш зашто ти то бранимо".

Поред осећања кривице многи родитељи признају да њихови ауторитарни методи нису делотворни, нарочито кад деца довољно одрасту да могу лакше да се одупру, побуне, лажу, прикривају или да се пасивно опиру.

Дошао сам до закључка да родитељи истрајавају на употреби моћи зато што имају одвећ мало или никакво искуство у коришћењу метода који не почивају на моћи. Већина људи од самог детињства, па даље током живота бива контролисана од стране оних који поседују моћ - родитеља, учитеља директора школа, тренера, ујака и тетака, баба и деда, војних старешина руководилаца. Родитељи настављају на тај начин, јер им понестаје искуства за разрешавања сукоба другим начинима.

Метод решавања сукоба без губитника

Родитељима спутаним традиционалним обрасцем разрешавања сукоба по коме увек неко губи а неко добија, долази као откровење то да постоје и другачији начини. Готово без изузетка родитељи с олакшањем прихватају трећи метод. Иако је тај нови метод лако разумети, ипак је неопходно вежбање да бисмо га могли и користити.

Постоји, дакле, метод којим се сукоби разрешавају без губитника. Ми га називамо метод ///. Иако родитеље изненади као новина у решавању сукоба деце и родитеља, ипак одмах у њему препознају начине које су и до тада сретали. Муж и жена често користе метод III да разреше своје сукобе узајамним усаглашавањем. И партнери у послу се служе сличним методима да дођу до решења неког сукоба. Синдикати и послодавци такође користе преговарање како би дошли до обострано задовољавајућег решења. Безбројни правни проблеми такође се решавају методом III.

Метод III се често користи у разрешавању сукоба међу појединцима који располажу уравнотеженом или релативно једнаком моћи. Кад не постоји разлика у моћи између две особе, очигледно је да нема места наметању решења. Употребити моћ онда када не постоји никаква предност у погледу моћи напросто је глупо и смешно.

Могу замислити реакцију своје супруге кад бих покушао да применим метод I да разрешим неки уобичајен сукоб међу нама - рецимо, колико људи да позовемо на кућну забаву. Ја обично волим више људи него што је она спремна да прими. Претпоставимо да јој кажем: "Одлучио сам да позовемо десет брачних парова, никако мање." Пошто би се повратила од првобитног изненађења, она би вероватно узвратила на један од следећих начина:

"Ти си одлучио?!"

"А ја сам одлучила да не позовем никог."

"Баш лепо! Претпостављам да ћеш се забављати припремајући вечеру и перући судове."

Довољно сам мудар да схватим колико би смешан био мој покушај примене метода I у оваквој ситуацији. Она има довољну моћ у нашем односу да се одупре таквом глупавом покушају с моје стране да будем победник, а она губитник.

Људи уједначене моћи вероватно по правилу не користе метод I. Ако каткад и покушају, друга особа никако неће дозволити да се сукоб разреши на такав начин. Али када једна особа мисли (или је сигурна) да има већу моћ од друге, искушење да примени метод I постоји. Ако у том случају и друга особа мисли да прва има већу моћ, онда јој мало шта преостаје до да се подреди, осим ако се не определи за отпор или борбу без обзира на претпостављену моћ другога.

За сада је јасно да је метод III ненасилан или, боље речено, да је то метод без губитника: конфликт се разрешава тако што нико није ни победник, ни губитник. Обе стране су добитници зато што решење мора бити прихватљиво за обе стране. То је разрешавање сукоба узајамном сагласношћу о коначном решењу. У овом поглављу ћу објаснити како он функционише. Најпре ћу га укратко описати:

Родитељ и дете су се сукобили због различитих потреба. Родитељ тражи од детета да учествује заједно с њим у тражењу решења. Једно или обоје нуде могућа решења. Критички разматрају понуђена решења и одлучују о коначном решењу које је за обоје прихватљиво. Када обоје прихвате решење, нема потребе за даљим убеђивањем. Нема потребе да се намеће примена решења, јер се нико није противио одлуци.

Вратимо ли се познатом примеру с кишним мантилом, ево како га је родитељ решио методом III:

ЏЕЈН: Здраво, одох у школу.

РОДИТЕЉ: Душо, пада киша, а ти немаш мантил.

ЏЕЈН: Не треба ми.

РОДИТЕЉ: Мислим да је киша врло јака и брине ме што можеш да упропастиш ту јакну или назебеш.

ЏЕЈН: Па, не желим да носим мој кишни мантил.

РОДИТЕЉ: Делује ми као да дефинитивно не желиш да га обучеш.

ЏЕЈН: Тако је. Мрзим га.

РОДИТЕЉ: Стварно мрзиш тај кишни мантил.

ЏЕЈН: Да, зато што је кариран.

РОДИТЕЉ: Смета ти то што је кариран, зар не?

ЏЕЈН: Да, нико у школи не носи карирани мантил.

РОДИТЕЉ: Не желиш да носиш нешто што нико у школи не носи.

ЏЕЈН: Сигурно. Сви носе једнобојне мантиле: беле или плаве или зелене.

РОДИТЕЉ: Видим. Ето нам сукоба. Ти не желиш да носиш карирани мантил, а ја не желим да плаћам рачуне за хемијско чишћење, а не би ми било мило ни да назебеш. Видиш ли неко решење које би за обоје било прихватљиво? Како бисмо могли да решимо овај сукоб, а да обоје будемо задовољни?

ЏЕЈН (пауза): Можда бих могла данас да позајмим мамин мантил.

РОДИТЕЉ: Како изгледа? Које је боје?

ЏЕЈН: Беле.

РОДИТЕЉ: Мислиш да ће ти дати да га носиш?

ЏЕЈН: Питаћу је. (Враћа се за неколико минута с мантилом чији су рукави предугачки, али их заврће.) Мама се сложила.

РОДИТЕЉ: Задовољна си?

ЏЕЈН: Наравно. добар је.

РОДИТЕЉ: Сигурна сам да ћеш у њему бити сува. Ако си ти задовољна тим решењем и ја сам.

ЏЕЈН: Па, до виђења.

РОДИТЕЉ. До виђења. Пријатан ти дан у школи.

Шта се овде десило? Очигледно, Џејн и њен отац су разрешили сукоб на обострано задовољство. И то доста брзо. Отац није морао да троши време убеђујући је да прихвати његово решење, што је неопходно код метода I. Ништа није наметано - ни са очеве, ни са Џејнине стране. Коначно, обоје су напустили "бојно поље" с позитивним осећањима према другоме. Отац је могао да каже: "Пријатан ти дан у школи" и да то доиста мисли, а Џејн је могла да оде у школу без страха да ће други с подсмехом гледати њен кишни мантил.

Ево још једне врсте конфликта познатог многим родитељима, који је породица решила методом III. Непотребно је истицати како би он био решаван методом I или II: та губитничко - добитничка спорења око спремања дечје собе су родитељима већ добро позната. Једна мајка која је завршила наш семинар овако нам га је описала:

МАЈКА: Синди, већ ме замара да ти звоцам о твојој соби, а сигурна сам да је и теби дојадило да ти стално стојим над главом. Повремено је спремиш, али углавном је у хаосу, што ме љути. Покушајмо на другачији начин о коме сам слушала на семинару. Можемо ли да нађемо решење које ћемо обе моћи да прихватимо, којим ћемо обе бити задовољне? Ја нећу да те терам да спремаш своју собу и да те тиме чиним несрећном, а не желим ни да будем љута на тебе. Како бисмо могле да решимо тај проблем једном за свагда? Хоћеш ли да покушаш?

СИНДИ: Па, покушаћу, али знам да ћу на крају морати да је спремам.

МАЈКА: Не. Ја предлажем да нађемо решење које ће обема бити прихватљиво, а не само мени.

СИНДИ: Имам идеју. Ти мрзиш да куваш, а волиш да спремаш, а ја мрзим да спремам, а волим да кувам. А хоћу и да научим нешто ново о кувању. Како би било да ја кувам два оброка недељно, а ти да спремаш моју собу два пута недељно?

МАЈКА: Мислиш да ће то стварно да функционише?

СИНДИ: Ја бих то стварно волела.

МАЈКА: Добро, хајде да покушамо. Да ли то значи да ти и судове переш?

СИНДИ: Наравно.

МАЈКА: У реду. Од сада ће твоја соба бити спремана како ја сматрам да треба. Уосталом, ја ћу бити та која спрема.

Ова два примера разрешавања сукоба методом III указују на један важан аспект који родитељи не уочавају одмах. Трећи метод ће у различитим породицама довести до различитих решења истог проблема. Тај метод је начин долажења до неког решења прихватљивог обема странама, а не метод долажења до најбољег могућег решења за све породице. Покушај разрешавања сукоба око кишног мантила би у некој другој породици могао да доведе до идеје да Џејн понесе кишобран или до тога да отац одвезе ћерку у школу тог дана. Негде би се могли сагласити да Џејн обуче свој мантил тог дана под условом да јој се касније купи нови.

Многи приручници за родитеље пропагирају "добра решења"; родитеље саветују како да решавају проблеме као у некаквом кувару најбољих кулинара. Нуде им се "најбоља решења" проблема одлажења на спавање, понашања за столом, преузимања обавеза, и тако даље.

Мој став је да родитељи треба једино да науче метод разрешавања конфликата, користан за децу различитих узраста. Тај приступ не нуди "најбоља" решења применљива у свакој породичној ситуацији. Решење најбоље за једну породицу - оно које је прихватљиво и за тог родитеља и за то дете не мора бити "најбоље", и за неку другу породицу.

Ево како је једна породица разрешила сукоб око синовљевог новог бицикла:

Тринаестогодишњем Робу купили су бицикл. Један сусед се жалио што га Роб вози по улици, што је забрањено законом. Други сусед се жалио што га Роб вози по њиховом травњаку, јер точкови остављају трагове у трави. Погазио је и мамино цвеће. Решавали смо овај проблем и дошли до неколико могућих решења: (1) нема вожње бициклом осим на излетима у природи; (2) нема вожње бициклом, осим у нашем дворишту; (3) нема вожње бициклом кроз мамино цвеће; (4) мама ће водити Роба у парк неколико пута недељно; (5) Роб може да вози бицикл на пољанчету, али га на путу до пољанчета само гура; (б) нема вожње по туђим травњацима; (7) продаће бицикл.

Одабрали смо решења под 1, 2, 4 и 7. Али смо се сагласили и о свим осталима. То већ траје две недеље. За сада су сви задовољни.

Према томе, методом /// одређен родитељ и одређено дете могу да решавају одређен конфликт тако што ће трагати за решењем које њима, таквима какви су, највише одговара.

ЗБОГ ЧЕГА ЈЕ МЕТОД III ТОЛИКО ДЕЛОТВОРАН?

Дете је мотивисано да спроводи решење

Метод III ствара већу мотивацију детета да спроведе одлуку зато што је учествовало у њеном доношењу. То је начело учествовања:

Више смо мотивисани да спроводимо одлуку у чијем доношењу смо учествовали него ону која нам је наметнута.

Ваљаност овог начела више пута је проверавана у експериментима по предузећима. Кад запослени учествују у доношењу одлука више су мотивисани да их спроводе него одлуке које им намећу руководиоци. А надзорници који подређенима омогућују веће учешће у доношењу одлука које их се тичу успевају да постигну већу продуктивност, веће задовољство послом, чвршћи колективни дух и мањи шкарт.

Иако метод III не гарантује да ће деца увек бити орна да спроводе решења о којима су се претходно сагласила, он значајно повећава вероватноћу да до тога дође. Деца такву одлуку доживљавају као своју. Тиме су прихватили обавезу и осећају се одговорним да је спроведу. Њима прија и чињеница да родитељи нису ни покушали да се наметну као добитници и од њих створе губитнике.

Решења настала применом метода III често смишљају сама деца. Природно, то повећава њихову жељу да виде како предложено решење функционише. Ево примера једног родитеља са нашег семинара:

Четворогодишња Џин је желела да се њен тата игра с њом чим се врати с посла. Међутим, тата је обично био уморан и било му је потребно да се одмори. Обично би пожелео да, чим дође кући, узме новине и попије једно пиће. Џин му се често пела на крило, гужвала новине и досађивала му мољакањем да се играју. Тата је покушавао да реши проблем методом I и II, али је био незадовољан зато што би разочарао дете методом I или сам себи наудио методом II. Објаснио је Џин у чему је проблем и предложио јој да смисле неко решење које би се обома допадало. Врло брзо су се сагласили око следећег: тата је обећао да ће се играти с њом ако она сачека док прочита новине и попије једно пиће. Обоје су се држали договора, а касније је Џин рекла мами: "Немој да прекидаш тату док се одмара." Неколико дана касније, када је њена другарица пришла тати док се овај одмарао, Џин ју је предано одвратила од покушаја да га узнемири у одмору.

Овај случај показује колико дете може да буде мотивисано да спроводи договор у коме је и само учествовапо. Доношење одлука овим методом чини децу приљежнијом зато што су унела део себе у процес решавања проблема. То и код родитеља ствара поверење у то да ће се дете држати договора. А кад дете осети да му верују, већа је и вероватноћа да ће оправдати поверење.

Прилика за изналажење квалитетнијих решења

Поред тога што доводи до решења која ће се вероватније прихватити и примењивати, метод III ће вероватније од I и II довести до бољих решења креативнијих, делотворнијих по решавање конфликта, до решења која задовољавају потребе и родитеља и детета, и која нико сам не би смислио. Начин на који је конфликт са спремањем собе породично решен је врло креативан. И мајка и ћерка су се пријатно изненадиле.

Друга илустрација квалитетног решења је пример сукоба између родитеља и двеју малих девојчица око гласно укљученог ТВ пријемника у време обеда. Једна од ћерки је предложила да гледају програм утишаног звука - само да виде слику. Сви су прихватили то решење - за њих ново, а могуће неприхватљиво за неку другу породицу.

Метод III подстиче дететове мисаоне процесе

Овај метод подстиче, боље рећиг изискује размишљање. Родитељ сигнализује детету: "Имамо сукоб, хајде да смислимо неко добро решење" и тиме и себе и дете укључује у интелектуалну вежбу расуђивања. У ствари, не би ме изненадило да се покаже да у односу на метод I и II, метод III доприноси развоју менталних капацитета детета.

Мање мржње - више љубави

Родитељи који стално упражњавају метод III извештавају о драстичном смањењу непријатељских осећања од стране деце. То није изненађујуће: када је двоје сагласно с решењем, непријатељству и незадовољству нема места. Док заједнички смишљају решење родитељ и дете често доживљавају узајамну блискост и љубав. Ако је разрешен на обострано задовољавајући начин, конфликт зближава дете и родитеља. Не само да се добро осећају што је сукоб рашчишћен, него и зато што нико није губитник. Коначно, сваком је мило што је онај други вољан да уважи његове потребе и поштује његова права. На тај начин метод III јача узајамне везе.

Многи нас родитељи извештавају како одмах након решења конфликта сви осете неку врсту радости. Често се смеју, изражавају топла осећања и према другим члановима породице, грле се и љубе. Таква радост и љубав очигледни су у следећем примеру с мајком, двема ћеркама и сином - тинејџерима. Породица је током те седмице решавала неколико сукоба методом III:

АНА: Сада се много боље слажемо и волимо.

САВЕТНИК: Ти стварно осећаш разлику у целокупном свом ставу и начину на који једни друге доживљавате.

КЕТИ: Ја их сад стварно волим. Поштујем маму, а волим и Теда, па се и сама много боље осећам.

САВЕТНИК: Као да ти је мило што припадаш таквој породици.

ТЕД: Да. Мислим да смо фантастични.

Један родитељ ми је написао следеће писмо годину дана након нашег семинара:

Промене у нашим породичним односима су биле танане, али стварне. Старија деца нарочито уважавају те промене. Некада се наша кућа гушила у "емоционалном смогу" - критици, незадовољствима, непријатељским осећањима која су се испољавала на најмањи повод. После ваших семинара поделили смо своја знања са децом и "емоционални смог" се разишао. Ваздух се прочистио и још увек је чист. Нема више напетости, осим оне која је нужна. Проблеме решавамо онако како наилазе и како одговара расположењу свих чланова породице. Мој осамнаестогодишњи син каже да у кућама својих пријатеља осећа напетост и да му је мило што је у нашој више нема. Ваш семинар је допринео да премостимо "генерацијски јаз". А откад слободно комуницирамо деца су отворенија за мој вредносни систем и за мој поглед на свет. А њихови ставови мене обогаћују.

Смањена потреба за поткрепљењем

Пошто једном прихвате решење, потребно поткрепљење је минимално; деца га спроводе делом зато што цене што се на њих не врши притисак да прихвате нешто што их чини губитницима.

Метод I изискује више поткрепљења зато што родитељско решење често није прихватљиво за дете. Што је решење мање прихватљиво за оне који треба да га спроводе, то је и већа потреба за поткрепљењем - звоцањем, подсећањем, проверавањем... Један отац је овако разумео ту поенту:

У нашој кући суботње јутро је увек било гњаважа. Сваке суботе морао сам да се борим с децом око тога шта ће ко по кући да ради. Увек је бивало исто - свађе, љутња, горчина. Откад смо почели да примењујемо метод III, деца су почела да прихватају послове кео од шале. Није више било потребно да их подсећам и надгледам.

Метод III искључује потребу за наметањем моћи

Кад нема губитника нема ни потребе да се нешто намеће силом. Методи I и II представљају борбу моћи, а метод III не. Родитељ и дете се не боре једно с другим, већ заједнички раде на решавању истог задатка, па ни деца не морају да развијају стратегије за излажење на крај с родитељском моћи. Родитељ поштује потребе детета, али и своје властите. Овај метод поручује детету: "Ја поштујем твоје потребе и права, али поштујем и своје потребе и право да их задовољим. Хајде да нађемо решење које ће обома бити прихватљиво. На тај начин ће и твоје и моје потребе бити задовољене. Нико неће бити губитник. Сви тиме добијамо."

Једна шеснаестогодишња девојка дошла је једне вечери кући и рекла својим родитељима:

Знате, доиста ми је смешно када моји пријатељи почну да причају како су нефер њихови родитељи. Све време причају о томе како су бесни и како их мрзе. А ја стојим и ћутим, јер немам таква осећања. Сасвим сам изван тога. Неко ме је питао зар не осећам непријатељство према својим родитељима и по чему се то разликује моја породица. Најпре нисам знала шта да кажем, а кад сам поразмислила, рекла сам да у нашој породици увек знаш да те родитељ неће терати да нешто урадиш. Нема страха да ће те на нешто натерати или кажњавати. Увек ти се пружа нека прилика.

Родитељи на нашим семинарима брзо схвате значај неупотребе моћи. Сагледавају шта доноси - прилику да подижу децу која нису присиљена да развијају механизме одбране. Њиховој деци је много мање потребно да стварају навике опирања и побуне (јер немају чему да се опиру ни против чега да се буне); мање им је потребно да буду покорна и да одустају од својих потреба (јер нема ауторитета коме би се покоравала и од кога би се устручавала); има мање потребе за повлачењем и избегавањем (јер деца немају од чега да се повлаче и шта да избегавају); мање је "враћања истом мером" и унижавања својих родитеља (јер родитељи не настоје да се наметну захваљујући својим психолошким предностима).

Метод III решава стварни проблем

Кад примењују метод I родитељи често пропусте прилику да открију шта доиста смета њиховом детету. Родитељи који брзо скачу на своје решење и намећу га силом спречавају дете да саопшти своја дубља осећања од којих много више зависи његово понашање. Тиме се родитељ лишава могућности да допре до дубљег проблема, па тиме и прилике да значајније утиче на дететов развој.

Метод III, међутим, започиње ланчану реакцију. Детету омогућује да допре до онога што га гризе и нагони да се понаша на одређен начин. Кад се једном допре до стварног проблема и решење сукоба постаје само по себи разумљиво. Метод III је, у ствари, процес решавања проблема. Он омогућује да и родитељ и дете најпре дефинишу стварни проблем, а не оно што у почетку делује као проблем, што увећава изгледе да дођу до његовог решења. Добар пример је ситуација са кишним мантилом, где се испоставило да га је изазвао дететов страх да не буде исмејано. А ево и других примера:

Петогодишњи Фреди је, након неколико месеци, почео да се опире одласку у обданиште. Мајка га је најпре присиљавала да иде против његове воље. Затим је прешла на решавање проблема. Рекла нам је да је било довољно свега десетак минута да дође до стварног узрока: Фреди се плашио да мајка неће доћи по њега на време; од тренутка кад спремачице почну да чисте просторије, па до мајчиног доласка време му се чинило бескрајно дуго. Мислио је да мајка жели да га се отараси тиме што га шаље у обданиште.

Мајка му је рекла каква су њена осећања: да не жели да га се отараси и да ужива кад је он код куће, али мисли да је школица важна за њега. У том процесу решавања проблема искрсло је неколико решења и они су одабрали једно: да мајка долази по њега пре почетка спремања. Отада је Фреди весело одлазио у своју школицу и сам често понављао како му је "школа" важна.

Истоветан проблем у другој породици могао се решити на другачији начин, јер је доживљен на другачији начин, на пример, у породици где се петогодишња Бони опире одласку у вртић, што свако јутро ствара проблем целој породици. Ево подробне белешке разговора забележеног једног јутра кад су прешли на креативно решавање проблема. Ту се може видети како сам процес помаже родитељу да активним слушањем открије проблем који лежи у основи спора, али и то како метод III доводи до драговољног прихватања решења. Коначно, види се како код таквог начина тражења решења и дете и родитељ брину хоће ли се једном прихваћено решење и спроводити.

Мајка је у процес решавања проблема укључила своје четворо деце. Говор је усмерила на Бони, јер с њом и има проблем:

МАЈКА: Бони, имам један проблем о коме бих хтела да разговарамо, а то је што се Бони споро облачи, па онда и ми остали каснимо; Тери не стиже на време да ухвати аутобус, а ја морам да помажем Бони да се обуче, па немам времена да спремим доручак свима и морам много да журим. То је велики проблем.

БОНИ (одлучно): Али, ја не вопим да се облачим ујутру.

МАЈКА: Ти не волиш да се облачиш за школу.

БОНИ: Ја не волим да идем у школу - волим да будем код куће и гледам књиге док сте сви ви будни и обучени.

МАЈКА: Ти би радије остала код куће него да идеш у школу?

БОНИ: Да.

МАЈКА: Ти би радије да останеш код куће и играш се с мамом?

БОНИ: Аха... Да се играмо и гледамо заједно књиге.

МАЈКА: Немаш много прилике за то...

БОНИ: Не, али у школи се играмо другачијих игара.

МАЈКА: Допадају ти се игре које играте у школи.

БОНИ: Не много зато што се увек играмо исто.

МАЈКА: Некад су ти се допадале, али не волиш да се стално играте исто.

БОНИ: Да, зато волим да играмо неке игре код куће.

МАЈКА: Зато што су различите од оних које играте у школи, а ти не волиш да се исто играш сваког дана.

БОНИ: Аха, не волим стално исто.

МАЈКА: Забавно је кад се почне нека нова игра.

БОНИ: Па зато и волим да сликам код куће.

МАЈКА: Да ли сликаш и у школи?

БОНИ: Не. Само бојимо бојанке.

МАЈКА: Изгледа да не волиш да идеш у школу зато што се тамо бавите стално истим стварима, зар не?

БОНИ: Не сваки дан. Нису сваки дан исте игре.

МАЈКА: Не играте исте игре сваког дана?

БОНИ (фрустрирана): Ја се играм исте игре сваког дана, али некад учимо нове игре - али ја не волим. Ја волим да останем код куће.

МАЈКА: Ти не волиш да учиш нове игре.

БОНИ (и даље љута): Да.

МАЈКА: И радије би остала код куће.

БОНИ (с олакшањем): Да, ја стварно волим да останем код куће и играм се и гледам књиге и спавам - кад си ти код куће.

МАЈКА: Само кад сам ја код куће.

БОНИ: Кад си код куће целог дана. Кад ниси, онда ћу да идем у школу.

МАЈКА: Теби се чини да мама није довољно код куће.

БОНИ: Ниси. Ти стално идеш и ујутру и увече да учиш своје ђаке.

МАЈКА: А ти би више волела да не идем толико.

БОНИ: Да.

МАЈКА: Ниси довољно дуго са мном.

БОНИ: Нисам. Свако вече ме чува Сузана кад ти одеш.

МАЈКА: А ти би радије да те ја чувам.

БОНИ: Да.

МАЈКА: И ти мислиш да онда ујутру, кад сам ја код куће...

БОНИ: И ја останем код куће.

МАЈКА: Волиш да останеш код куће да би била са мном.

БОНИ: Да.

МАЈКА: Па, да видим. Ја морам да идем на часове. Питам се како бисмо могле да решимо тај проблем? Имаш ли ти неку идеју?

БОНИ (с оклевањем): Не.

МАЈКА: Мислила сам да бисмо можда поподне могле да имамо мало више времена да будемо заједно. Док Рики спава.

БОНИ (радосно); То бих волела!

МАЈКА: Волела би то?

БОНИ: Да.

МАЈКА: Волела би да неко време будемо само нас две заједно?

БОНИ: Да. Без Ренди и Тери. Без Рикија. Само нас две - да се играмо и да ми читаш приче. Али, не волим да ми читаш приче па да ти се приспава - кад ми читаш приче теби се увек приспава...

МАЈКА: Тачно је. А ти би волела то у време поподневног одмора, и то је још један проблем. Већ доста дуго не спаваш поподне, па мислим да ти то више није потребно.

БОНИ: Ја не волим да спавам после ручка - па сад о томе и не говоримо.

МАЈКА; Тачно, не говоримо о спавању, али ја сам мислила да у то време, уместо спавања, нас две будемо заједно, и то на миру.

БОНИ: Само нас две...

МАЈКА: Да. Онда ти се можда не би толико остајало код куће ујутру. Мислиш да би то решило проблем?

БОНИ: Не знам ни шта си рекла.

МАЈКА: Рекла сам да ако имамо неколико сати поподне да радимо само оно што се теби допада, а ја тада не бих радила свој посао него само оно што се теби допада, онда би можда ти желела да идеш у школу ујутру кад знаш да ћемо имати наше време поподне.

БОНИ: Да, да, то је оно што ја хоћу. Хоћу ујутру да идем у школу, а онда поподне, јер више не морам да спавам, а ти не мораш да радиш - да се играмо. Ти останеш код куће и радимо оно што ја волим.

МАЈКА: Само оно што ти хоћеш и ништа друго.

БОНИ: Никакве кућне послове.

МАЈКА: У реду. Да покушамо? Почећемо одмах. Ето, већ сутра.

БОНИ: Важи. Али, морамо да напишемо, јер ти нећеш запамтити.

МАЈКА: Ако не запамтим, опет ћемо морати да решавамо наш проблем.

БОНИ: Да. Али, мама, то треба да запишеш и ставиш на врата своје собе, да те подсети, а и у кухињу, да те опет подсети, па кад дођем из школе ти ћеш се сетити. Погледаћеш знак и кад устанеш из кревета, запамтићеш, јер ће те знак подсећати.

МАЈКА: И нећу ни случајно заборавити.

БОНИ: Да.

МАЈКА: У реду, то је добра идеја. Направићу знак за подсећање.

БОНИ: Направи то увече, кад одем на спавање.

МАЈКА: Хоћу.

БОНИ: А онда можеш да одеш на твој састанак.

МАЈКА: Па, чини ми се да смо решиле проблем, зар не?

БОНИ (срећна): Аха.

Мајка је очигледно вешто применила метод III за решавање овог уобичајеног и запетљаног проблема. Известила нас је да је Бони после тога престала са одуговлачењем јутарњег облачења. Неколико недеља касније Бони је најавила да ће радије да иде напоље да се игра него да то време проведе само с мамом. Закључак који се намеће је да кад се једном решавањем проблема открију стварне потребе, а нађено решење излази тим потребама у сусрет, и сам проблем ишчезава.

С децом поступамо као с одраслима

Метoд III, у коме нема губитника, поручује детету да родитељ уважава његове потребе и да му верује да ће уважити његове. Ово је начин на који поступамо с пријатељима или с брачним партнером. Зато га и деца прихватају као добар, јер осећају да се према њима поступа као са равноправнима. (Метод I третира децу као незрелу, неодговорну, без мозга у глави.)

Ево записа који нам је упутио један родитељ после завршеног семинара:

ОТАЦ: Имам потребу да се договоримо око одласка на спавање. Сваке вечери или мама или ја морамо да се нагађамо с тобом, па чак и силом да те терамо на спавање у 8 сати. Не допада ми се да тако радимо и питам се како се ти осећаш.

ЛОРА: Не волим кад ме опомињете, а не волим ни тако рано да идем у кревет. Ја сам већ велика и требало би да могу да останем дуже од Грега (брата млађег две године).

МАЈКА: Мислиш да с тобом поступамо исто као са Грегом и да то није фер.

ЛОРА: Ја сам две године старија.

ОТАЦ: И мислиш да с тобом треба да поступамо као са старијим дететом.

ЛОРА: Па, да!

МАЈКА: То си добро рекла. Али, ако ти дозволимо да останеш дуже, бојим се да ћеш се онда разиграти и врло касно заспати.

ЛОРА: Али, нећу, ако ме пустите да останем само мало дуже.

ОТАЦ: Волео бих да нам на неколико дана покажеш како би то изгледало, па се онда можемо договорити о промени времена.

ЛОРА: Ни то није фер!

ОТАЦ: Није фер то што треба да "заслужиш" да идеш касније на спавање?

ЛОРА: Мислим да треба да идем касније на спавање зато што сам старија. (Тишина.) Можда да идем у кревет у осам, али да могу да читам до пола девет?

МАЈКА: Да идеш у осам на спавање, а да светло остане упаљено до пола девет?

ЛОРА: Аха. Ја волим да читам у кревету.

ОТАЦ: То ми звучи добро. Али, ко ће да гледа на сат?

ЛОРА: Па, ја. Гасићу светло тачно у пола девет.

МАЈКА: И мени се допада идеја, Лора. Да пробамо да видимо како ће да функционише.

О исходу договора отац нас је известио следеће:

Након тога готово и није било проблема око одласка на спавање. Повремено је Лорино светло остајало упаљено, па би је неко од нас подсетио да је пола девет и да смо се договорили да ће она гасити светло. Увек је прихватала та подсећања. То решење је Лори омогућавало да буде "одрасла девојчица", да чита у кревету као мама и тата.

Метод III као "терапија"

Овај метод често код детета доведе до промена сличних онима које оствари професионални терапеут. Има нечег потенцијално терапеутског у овом методу разрешавања конфликата. Један отац са наших семинара дао нам је два примера таквих "терапеутских" промена које је запазио код свог петогодишњег сина:

Био је развио јаку заинтересованост за новац и почео је да задржава кусур. Применили смо метод III за решавање тог проблема и договорили се да ћемо му давати пени дневно као џепарац. Након тога је престао да узима новац из фиоке и врло је помно штедео свој џепарац за куповину ствари које је желео.

Веома нас је бринуло то што је толико помно гледао научно-фантастичне телевизијске серије које су му стварале ноћне море. У исто време се давао један нимало застрашујући образовни програм који и он воли, али ретко бира. Након примене метода III сви смо прихватили решење да ће оба програма гледати наизменично. Захваљујући томе, његове ноћне море су постепено ишчезле, а мало-помало, почео је да гледа образовни програм и чешће него програм научне фантастике.

И други родитељи су нас извештавали о уочљивим променама код своје деце - о побољшању школског успеха, већој отворености, ређим нападима беса, мањем непријатељству према школи, већој одговорности за домаће задатке, већој независности, самопоуздању, веселости и другим показатељима које родитељи одушевљено прихватају.

Родитељски страхови и бриге везане за негубитнички метод

Негубитнички метод разрешавања конфликата родитељи лако разумеју и одмах виде као обећавајућу нову могућност. Међутим, како почну да прелазе са начелне расправе о њему на семинару ка практичној примени код куће код многих се појаве оправдани страхови и разумљиве бриге.

"Начелно, све изгледа одлично," рећи ће многи родитељи, "али, може ли се то применити?" У људској природи је неверица према новини и жеља за додатним уверавањима. Осим тога, родитељи имају зазор према "експериментисању" с децом која су им тако драга.

Ево, за почетак неколико најважнијих родитељских брига и страхова и одговора које им ми нудимо у нади да ће доиста покушати да примењују овај метод.

ИСТО СТАРО ПОРОДИЧНО ВЕЋАЊЕ, САМО НОВИ НАЗИВ?

Неки родитељи умеју да кажу како им тај метод личи на уобичајено "породично већање" које су и њихови родитељи с њима испробавали. Када им затражимо да опишу како је то већање изгледало, обично нам изложе овакву слику:

Сваке недеље би мама и тата тражили да седнемо око стола и већамо о текућим проблемима. Обично су они саопштавали који су то проблеми, а каткад смо и ми деца нешто додавали. Мама и тата би углавном говорили, а тата је водио већање. Често би нам одржали лекцију. Обично смо имали прилику да изразимо своје мишљење, али су они били ти који су увек доносили решење. У почетку смо то схватали као некакву забаву. а онда је постало досадно. Колико се сећам, то није било дугог века. Оно о чему се говорило биле су кућне обавезе и време одласка на спавање и упућивање на већи обзир према мајци током дана.

Иако ово не репрезентује сва породична већања, у њима су родитељи углавном играли главну улогу, отац је водио већање, решења су нудили родитељи, деци су држане "лекције" и придике, проблеми су били прилично апстрактни и неконтроверзни, а атмосфера обично пријатна и пријатељска.

Метод III није већање, већ поступак решавања сукоба, пожељно одмах након појављивања. Не укључују сви сукоби целу породицу: већина укључује једног родитеља и једно дете. Није неопходно да се и осталиукључују. Такође, метод III није ни прилика за родитеље да "образују" децу или проповедају, јер проповедање обично подразумева већ готов одговор. Код метода III родитељ и дете трагају за властитим, за њих особеним одговором; не лостоји никакав унапред припремљен одговор за све проблеме који могу да искрсну. Исто тако, ту нема "председавајућег": и родитељ и дете равноправно учествују у том тешком послу налажења решења за проблем који им је заједнички.

Опште узев, метод III у примени кратко траје, примењује се на лицу места, овде и сада. Примењује се за текуће проблеме и учесници се њима баве одмах чим се појаве. Нема одлагања до некаквог породичног већања.

Коначно, атмосфера током решавања сукоба методом III није увек пријатна и пријатељска. Конфликти који искрсавају између детета и родитеља обично повлаче јака осећања која умеју да ескалирају.

Оцу је потребан ауто да оде на састанак, а Џо рачуна на њега како би извео девојку.

Сали инсистира да иде на састанак с момком у мамином новом џемперу. Мали Томи жели да иде на пливање, а има јак назеб.

Чак мора да свира своју гитару са појачалом одврнутим до даске.

Такви конфликти могу покренути веома јака осећања. Кад родитељи почну да схватају разлике између старомодних породичних већања и разрешавања конфликата, постане им јасно да се не ради о оживљавању традиције под некаквим новим именом.

ТАЈ МЕТОД ИСПОЉАВА РОДИТЕЉСКУ СЛАБОСТ

Неки родитељи, посебно очеви, у почетку изједначавају метод III са "попуштањем" детету, родитељском "слабошћу", "компромисом на властиту штету". Један отац, након слушања траке с Бони и њеном мајком како решавају проблем одласка у школу, прилично се љутито побунио: "Па, та мајка напросто диже руке пред дететом! Сад треба да проводи свако поподне по цео сат са својим размаженим дететом. Девојчица је истерала своје, зар не?" Наравно да је дете "добитник", али је и мајка тиме добила. Више не мора свако јутро да пролази кроз емоционалну мору.

Наши водитељи разумеју такву реакцију: чују је на скоро сваком семинару, јер су људи толико навикли да размишљају о томе како увек неко губи, а неко добија. Мисле да ако неко добије нешто што је желео, други нужно мора да изгуби.

Родитељима је у почетку тешко да разумеју да постоји могућност да обе стране буду добитници. Метод III се разликује од метода II, где дете добија то што је желело, а родитељ не. Природно је да у почетку неки родитељи расуђују: "ако дигнем руке од метода I, остаје ми метод II", односно "ако ја не добијем, дете ће бити то које добија". То је уобичајено за "или-или" приступ решавању конфликата.

Родитељима треба помоћи да разумеју основну разлику између II и III метода. Треба им понављати да код метода III и њихове потребе морају бити задовољене; и њима коначно решење мора бити прихватљиво. Ако се осећају као да су попустили детету, то значи да су применили II, а не метод III. На пример, у конфликту између Бони (која неће у школу) и њене мајке, мајка је стварно прихватила да поклони свом детету пуну пажњу. Иначе, радило би се о попуштању детету, а то је онда метод II.

Неки родитељи не успевају да виде да Бонина мајка није добила само то што више не мора да се с њом прегања свако јутро око поласка у школу, већ и то што више не мора да се осећа кривом што је тера у школу и што је са задовољством открила Бонину потребу да се друже.

Неки родитељи у овом методу виде "компромис" који значи добијање мање од онога што се желело, показивање "слабости". Када чујем тако нешто, сетим се инаугурационе беседе Џона Кенедија: "Не страхујте од преговора, али не преговарајте из страха." Метод III значи преговарање, али не без храбрости да се истраје на решавању проблема све док се не нађе решење које ће задовољити и дететове и родитељеве потребе.

Ми метод III не изједначавамо са "компромисом", ако се под тим мисли да треба добити мање но што се тражи, јер судећи по нашем искуству, метод III даје решења којима и дете и родитељ добијају и више но што су тражили. Та решења психолози називају "елегантним решењима" - добрим, или најбољим за обе стране. Према томе, метод III не значи родитељево одустајање или добијање по сваку цену. Напротив. Размотрите следећи конфликт у целој породици и обратите пажњу на то колико задовољства су из тога изнели и деца и родитељи. Једна мајка нам је испричала следеће:

Почеле су припреме за прославу Дана захвалности. Као и обично, ја сам имала потребу да припремим породичну вечеру са ћурком и да позовем целу породицу. Моја три сина и супруг су изразили другачије жеље, па смо почели да решавамо проблем. Отац је желео да офарба кућу и није био вољан да троши време на компликован обед и забављање гостију. Син-студент је желео да доведе свог пријатеља који никад тај празник није породично прослављао. Син-гимназијалац је желео да проведе сва четири дана у нашој викендици. Најмлађи син се опирао свечаном облачењу и "формалној" вечери. Ја сам, наравно, веома ценила породично окупљање, а имала сам и потребу да као добра мајка справим ту вечеру са ћурком. Оно што је произашло из решавања овог проблема је следеће: ја ћу припремити вечеру са ћурком, коју ћемо понети у викендицу, пошто отац офарба кућу. Син-студент ће довести свог пријатеља и сви ће помагати оцу у фарбању. Резултат је био тај да је изостало уобичајено лупање вратима, љутње. Сви су се одлично провели и то је био најпријатнији празник до сада. Гост мога сина је помагао у фарбању, па је отац обавио тај посао без уобичајеног гунђања - он важан, дечаци одушевљени, а ја задовољна својом улогом. Ни цео уобичајени посао око спремања нисам морала да обавим, јер вечера није била велика. Све је испало много боље него што сам могла и да се надам. Никад више нећу диктирати другима њихова задужења!

У мојој сопственој породици настао је велики проблем око ускршњих празника, а метод III нам је донео неочекивана решења прихватљива за све. Ни супруга ни ја нисмо били уморни на крају; били смо срећни што смо избегли мору Њупорт Бича:

Наша петнаестогодишња кћи желела је да прихвати позив и проведе празник у Њупорт Бичу ("где су најзгоднији момци", као и пиво, трава и полицајци). Жена и ја смо се доиста бојали да је изложимо нечему што, како смо чули, привлачи хиљаде и хиљаде гимназијалаца. Изразили смо јој свој страх и она га је примила к знању, али и заборавила од силне жеље да буде с пријатељима. Знали смо да нећемо ока склопити и плашили смо се позива у сред ноћи који би значио да јој се нешто страшно десило. Активно слушање је открило нешто неочекивано - њена основна потреба била је да буде са својом другарицом, и то негде где има и момака, а да буде и на плажи како би се вратила у школу препланула. Два дана након избијања конфликта, још увек неразрешеног, ћерка је дошла с новим решењем. Шта мислимо о викенду на голф-терену ("Нисте одавно играли голф")? Она би повела своју другарицу у мотел крај једног од мојих омиљених голф-терена, у близини Њупорт Бича. Узгред, ту би било и момака. Ми смо се одмах упецали на њено решење и то с великим олакшањем што не одлази у Њупорт Бич без нашег надзора. Она је била одушевљена, јер је то задовољавало све њене потребе. Спровели смо план. Увече би се сви лепо забављали, после мог и жениног боравка на голф-терену и боравка девојака на плажи. Десило се да је било мало момака, што је за девојке било разочарење. Ипак, нису се превише жалиле, нити су нам пребацивале због решења које смо заједнички прихватили.

Ово решење такође показује како метод III не мора да да савршене резултате. Понекад, ненадано, нешто што делује као решење које задовољава свачије потребе заврши разочаравајуће за све. Ипак, у породицама у којима се примењује метод III то, изгледа, не доводи до великих разочарења и горчине, вероватно зато што је јасно да нису родитељи узрок дететовом незадовољству (као код I метода) већ пре резултат случаја или судбине. Кривити се могу непредвиђене силе, да, али не и родитељи. Томе, наравно, доприноси и чињеница да деца то решење доживљавају као сопствено подједнако као и родитељско.

"ГРУПА НЕ МОЖЕ ДА ОДЛУЧУЈЕ"

Уобичајено је веровање да само појединци могу да доносе одлуке, а не групе. "Камила је резултат групне одлуке о томе да се створи коњ." Родитељи често помену ту шаљиву изреку као оправдање за њихово веровање да група или не може да дође до решења или доноси лоше одлуке. Друга често помињана тврдња гласи: "Неко мора да одлучи у име групе".

Тај мит опстаје зато што се људима не пружа прилика да доносе групну одлуку. Особе које су им надређене најчешће их лишавају таквог искуства примењујући I метод решавања проблема и сукоба - родитељи, учитељи, тетке и стричеви, тренери, каплари, бејбиситери, пословође... Већина одраслих у нашем "демократском" друштву ретко има прилику и да види право групно, демократско доношење одлука. Отуд и не чуди што родитељи зазиру од групног одлучивања. Ово застрашује кад се има у виду колико често водећи људи овог друштва наглашавају значај одгајања деце тако да постану одговорни грађани.

Можда због тога неки родитељи на нашим семинарима траже много доказа да породична одлука може да буде ваљано решење проблема, нарочито оних тежих, сложенијих, као што су, на пример:

Проблем џепарца

Кућни послови

Породичне куповине

Употреба аутомобила

Коришћење телевизора

Годишњи одмори

Понашање деце на кућним прославама

Употреба телефона

Време одласка на спавање

Време обедовања

Ко где седи у колима

Коришћење базена

Врста хране

Распоред по собама и орманима

Ред у собама

Ова листа нема краја. Породице могу да доносе групне одлуке, а докази ће се свакодневно гомилати ако се примењује негубитнички метод. Наравно, родитељи морају бити привржени примени III метода и пружати и себи и својој деци прилику да искусе колико се може веровати групи и како се долази до узајамно прихватљивих и креативних решења.

"МЕТОД III ОДУЗИМА ИСУВИШЕ ВРЕМЕНА"

Многе родитеље брине ако треба да потроше много времена решавајући проблем. Господин В., послован човек, изјавио је: "Ја сигурно не могу да проведем по читав сат са сваким дететом с којим дођем у сукоб - па то је смешно!" Госпођа Б., мајка петоро млађе деце, каже: "Па ја никад ништа не бих стигла да урадим по кући кад бих са своје петоро деце тако поступала!"

Нико не пориче да метод III изискује време. Колико, зависи од проблема и спремности родитеља и детета да трагају за негубитничким решењем. Ево неких налаза на основу искуства родитеља који су примењивали метод III:

1. Многи конфликти су текући проблеми и изискују тек десетак минута да буду разрешени.

2. Неки проблеми изискују више времена - на пример, џепарац, куђни послови, гледање телевизије, време одласка на спавање. Међутим, кад се једном реше методом III, то решење опстаје, за разлику од решења постигнутих I или II методом.

3. Родитељи штеде време на дужу стазу, јер не морају да троше сате и сате на подсећања, проверавања, подстицања.

4. Када се метод III по први пут уводи у породицу, почетне сеансе обично узму више времена, јер деца (а и родитељи) немају искуства с тим новим процесом, или зато што деца немају поверења у родитељеве добре намере ("Да ли је то нов начин да нас контролише?"), или зато што су већ навикли на решења типа "добитник-губитник" ("Морам да смислим начин како да истерам своје").

Вероватно најзначајнији, а уједно и неочекиван исход негубитничког решавања сукоба је баш уштеда времена: након извесног времена сами конфликти почињу ређе да искрсавају.

"Изгледа да нам је понестало проблема за решавање," известила нас је једна мајка годину дана након похађања нашег семинара.

Једна друга мајка је на тражење да наведе примере примене метода III одговорила: "Радо бисмо приложили неке примере, али изгледа да у последње време нисмо имали довољно прилике за практиковање III метода."

Прошле године у мојој породици је било тако мало озбиљних конфликата између нас, родитеља, и деце да се проблеми који искрсавају и не могу назвати правим "конфликтима".

Очекивао сам да ће се конфликти с годинама нагомилавати, а уверен сам да се исто дешава и осталим родитељима. Зашто долази до опадања? Након размишљања чини ми се да је то због тога што метод III доноси радикалну промену односа деце и родитеља. Пошто знају да су родитељи дигли руке од употребе силе којом намећу оно што желе не уважавајући потребе детета, деца више немају разлога да се тако помно опиру родитељској моћи. Последица тога је да јаки сукоби готово потпуно ишчезавају. Деца почињу да се прилагођавају - да уважавају родитељеве потребе као што он уважава њихове. Кад има неку потребу, оно је изрази, а његови родитељи трагају за начином на који би јој се прилагодили. Кад се појави нека тешкоћа у прилагођавању било родитеља, било детета, обе стране на то гледају као на проблем који се може решити пре но на нешто око чега треба да се боре.

Још нешто се дешава: и родитељи и деца почињу да користе тај метод како би избегли конфликт. Једна адолесценткиња, на пример, може то учинити тако што ће оцу на вратима оставити поруку да га подсети на то да су јој те вечери потребна кола. Или она може благовремено питати родитеље хоће ли им сметати ако позове другарицу у госте идућег петка. Обратите пажњу на то да она није од родитеља тражила дозволу, пошто се једном престало са применом метода I, што је тада подразумевало да родитељ може да одбије да јој је да. У клими створеној применом метода III дете каже: "Ја желим да урадим то и то уколико се то не коси с твојим потребама".

"ЗАР РОДИТЕЉИ НЕ ТРЕБА ДА КОРИСТЕ МЕТОД I ВЕЋ ЗБОГ ТОГА ШТО СУ МУДРИЈИ?"

Оправдавање примене метода I већом родитељском мудрошћу или искуством дубоко је укорењено. Већ смо навели бројне рационализације таквог става: "Ми из искуства знамо шта је најбоље", "Ми ти то бранимо за твоје добро", "Кад порастеш, бићеш нам захвалан због овога", "Желимо да те поштедимо грешака које смо и сами правили", "Не можемо допустити да урадиш нешто због чега ћеш се после кајати" итд.

Многи родитељи који шаљу овакве и сличне поруке својој деци искрено верују у то што кажу. Ниједан став није тако тешко изменити на нашим семинарима као онај који оправдава родитељску примену силе, јер родитељи доиста и знају више и имају више искуства.

То није став својствен једино родитељима. Историја је пуна тирана који су користили сличне аргументе да оправдају примену силе над потчињенима. Многи су имали врло лоше мишљење о својим потчињенима - робовима, сељацима, варварима, црнима, слугама, хришћанима, јеретицима, раји, радницима, Јеврејима, Латиноамериканцима, источњацима или женама. Скоро да је универзално правило да они који примењују моћ морају некако да рационализују своје насиље и нељудскост инфериорношћу тлачених.

Како се уопште супротставити идеји да су родитељи мудрији и искуснији од своје деце кад она звучи, сама по себи, истинито? Ипак, кад на нашим семинарима питамо родитеље јесу ли њихови родитељи методом I доносили не баш мудре одлуке, они сви одговарају потврдно. Како родитељи тако лако забораве своја искуства из детињства! Како се лако заборавља да деца каткад боље од родитеља знају јесу ли гладна, да ли им се спава, какви су им пријатељи, чему теже и шта желе, како учитељ поступа према њима, какве потребе имају, шта им је важно, а шта није.

Да ли су родитељи доиста мудрији? Не, кад су у питању многе ствари које се тичу њихове деце, иако имају већу мудрост и искуство и то нико не пориче.

Родитељи на нашим семинарима не схватају одмах да је негубитничко разрешавање конфликата нешто што покреће како мудрост рсдитеља тако и мудрост детета. Нико није искључен из решавања проблема (за разлику од I метода који игнорише дететову мудрост или II, који игнорише мудрост родитеља).

Мајка две дивне и изузетно бистре близнакиње известила нас је о успешном решавању проблема прескакања једног школског разреда како би им школске обавезе биле занимљивије и изазовније или остајања у истом разреду где су већ склопиле многа пријатељства. То је врста проблема које обично решавају само "експерти" - наставници и родитељи. У овом случају мајка је имала идеју да укаже поверење памети и емоцијама својих кћери и њиховом суду о томе шта је за њих најбоље. Након неколико дана одмеравања "за" и "против" и слушања мишљења мајке и наставника, близнакиње су прихватиле решење о пребацивању у виши разред. Исход такве породичне одлуке био је повољан како у смислу њиховог школског успеха, тако и у смислу њиховог личног задовољства.

"МОЖЕ ЛИ СЕ МЕТОД III ПРИМЕНИТИ И СА МАЛОМ ДЕЦОМ?"

"Схватам како метод III функционише са старијом децом, јер она имају развијеније вербалне способности, зрелија су и кадра да расуђују, али, да ли то важи и за децу од две до шест година? Она су много мала да би знала шта је за њих добро, па је са њима боље примењивати метод I, зар не?"

Ово питање се поставља на сваком нашем семинару. Међутим, искуства из породица које су пробале да примењују метод III и са малом децом показују да је то могуће. Ево једног кратког разговора између трогодишње девојчице и њене мајке:

КЕТИ: Нећу више да идем код бејбиситерке.

МАЈКА: Не волиш да идеш код госпођице Крокет док сам ја на послу.

КЕТИ: Не волим.

МАЈКА: Ја морам на посао, а ти не можеш да останеш код куће. А не волиш да идеш ни код госпођице Крокет. Шта бисмо могле да урадимо да ти код ње буде лакше?

КЕТИ (ћути): Могу да стојим на тротоару док ти не упалиш кола.

МАЈКА: Али, госпођица Крокет воли да ти будеш у кући са осталом децом да би била сигурна да си ту.

КЕТИ: Ја могу да гледам кроз прозор како ти одлазиш.

МАЈКА: Да ли би се тако боље осећала?

КЕТИ: Да.

МАЈКА: Добро. Покушаћемо тако већ сутра.

Једна мајка нам је описала инцидент са двогодишњом девојчицом:

Кувала сам вечеру док се моја ћеркица љуљала на љуљашци - коњићу. Онда је узела каишеве којима се причвршћује дете док седи на коњу и покушала је да их закопча. Лице јој се зацрвенело и почела је да вришти. Осетила сам љутњу зато што вришти, па сам на уобичајен начин пришла да јој то ја закопчам. Али, она ме је одгурнула и наставила да вришти. Сада сам већ била спремна да узмем и коњића и њу и да их однесем у дечју собу и залупим врата да то више не чујем. А онда ми је нешто синуло. Сагла сам се, ставила своје дланове на њене и рекла: "Ти се љутиш зато што то не можеш сама да урадиш." Она је климнула главом: "Да" и престала је да вришти, а након још неколико јецаја наставила је задовољно да се љуља. А ја сам помислила: "Зар је заиста тако једноставно?"

Тој, донекле изненађеној мајци, морао бих рећи: "Не, то није увек тако једноставно," али метод III функционише изненађујуће добро и са малом децом, чак и оном најмањом. Сећам се овог догађаја из наше породице:

Кад је наша кћи имала тек пет месеци отишли смо на месец дана одмора у викендицу крај језера. Пре тога смо били задовољни тиме што бебу није требало хранити између 11 увече и 7 ујутру. Промена окружења преокренула је и нашу срећу. Почела је да се буди у 4, а у то време уопште није било лако хранити је. Септембар у северном Висконсину је био хладан и морали смо да ложимо пећ. То би значило да или рано потпаљујемо ватру или, што је било подједнако лоше, да умотани у ћебад покушамо да угрејемо млеко и нахранимо је. Доиста смо то осетили као ситуацију "сукобљених потреба" коју је потребно заједнички решавати. Здруженим снагама жена и ја смо одлучили да понудимо беби алтернативно решење у нади да ће га прихватити. Уместо да је хранимо увече у 11, померили смо оброк на 12. Тог јутра је спавала до 5. Доста добро. Следеће вечери смо припремили нешто више млека но обично и нахранили је у 12:30. Следећег јутра се није пробудила до 7, када смо ми и иначе желели да устанемо да бисмо стигли на пецање док рибе најбоље гризу. Нико није изгубио - сви смо били добитници.

Не само да је могуће примењивати метод III с бебама, већ је и важно почети с његовом применом већ тако рано. Што се раније почне, то ће дете пре научити како да уважава друге и њихове потребе и да увиди кад други поштују и уважавају његове.

Родитељима који су на наш семинар дошли кад су им деца већ одрасла и већ навикла на одмеравање снага, теже је да почну да примењују метод III. Један отац нам је испричао да су он и супруга покушавали неколико пута, на шта их је старији син упитао: "Је ле то нека нова психолошка техника да нас натерате да радимо оно што ви желите?" Том проницљивом момку, навикнутом на разне покушаје наметања решења (где деца обично губе), било је тешко да поверује у родитељске добре намере и искрену жељу да се дође до решења у ком нико не губи. У следећем поглављу биће речи о томе како савладати такав отпор код тинејџера.

"ЗАР НЕ ПОСТОЈЕ ПРИЛИКЕ КАД МЕТОД I МОРА ДА СЕ ПРИМЕНИ?"

Једна шала кола међу водитељима наших семинара; увек ће се на семинару појавити бар један родитељ који ће покушати да доведе у питање ваљаност III метода једним од два питања:

"Али шта ако вам дете истрчи на улицу пред ауто? Зар онда нисте присиљени да примените I метод?"

"Али шта ако ваше дете добије напад слепог црева? Зар нисте онда присиљени да га методом I натерате у болницу?"

Наш одговор је: "Да, наравно". То су кризне ситуације које изискују беспоговорну акцију. Ипак, метод III се може примењивати све док до таквих криза, кад вам дете истрчава пред ауто или кад га треба послати у болницу, не дође. Ако дете често истрчава на улицу родитељ може најпре да покуша да му укаже на опасности, да га одведе до ивице дворишта и објасни да је све преко те границе опасно, да му покаже слику детета удареног колима, да направи ограду око дворишта, да га подсећа сваки пут кад пређе ту границу. Чак и кад бих се определио за кажњавање, никад не бих ризиковао живот свог детета у уверењу да ће га казна спречити да истрчава на улицу. Увек бих се определио за поузданије методе.

С децом која се разболе, кад је потребна хируршка интервенција или ињекција, ненасилни методи врло су делотворни. Ево једне ситуације у којој су се деветогодишња девојчица и њена мајка возиле до клинике где је требало да отпочне двонедељни третман лечења девојчицине алергије. Мајка је користила само активно слушање:

БЕТИ (подужи монолог): Нећу да ми дају те ињекције. Ко воли ињекције?... То боли... Претпостављам да ђу то стално морати... Двапут недељно... Радије ћу шмрцати и кијати... Зашто си ме у то увалила?

МАМА: Хммм.

БЕТИ: Мама, сећаш ли се кад сам разбила колено и после морала да примам ињекције?

МАЈКА: Сећам се. Добила си ињекције против тетануса кад ти је лекар извадио трње из колена.

БЕТИ: Та болничарка ми је рекла да гледам у слику на зиду, па нисам ни знала кад ме је убола иглом.

МАЈКА: Неке болничарке умеју да дају ињекције да их уопште не осетиш.

БЕТИ (пошто су стигле): Нећу да уђем.

МАЈКА (преко њеног рамена, док су улазиле): Ти најрадије уопште не би дошла.

БЕТИ (улази страховито споро)

Ова мајка нам је потом испричала и како се ствар завршила. Бети је коначно ушла, стигла у заказано време, добила ињекцију и комплимент од болничарке због добре сарадње. Бетина мајка нам је додала и ово:

Пре овог семинара ја бих јој одржала лекцију о томе како је неопходно придржавати се лекаревог плана, или бих јој рекла како су противалергијске ињекције мени помогле, или да то не боли много, или бих је уверавала како је срећна што нема неки други здравствени проблем, или бих јој, изнемогла, рекла да престане да се жали. Извесно је да јој не бих пружила прилику да се сети болничарке која даје ињекције тако да се ни не примети.

"ХОЋЕ ЛИ ДЕТЕ ПРЕСТАТИ ДА МЕ ПОШТУЈЕ?"

Неки родитељи, посебно очеви, страхују да ће им примена метода III умањити углед код детета. Кажу нам:

Страхујем да ће ме потпуно надвладати.

Зар деца не треба да поштују своје родитеље?

Мислим да деца морају да поштују ауторитет својих родитеља.

Зар ви то предлажете да са децом поступамо као са себи равнима?

Многе родитеље збуњује израз "уважавање". Каткад, кад га употребе у реченици "уважава мој ауторитет", они у ствари мисле "боји се мог ауторитета". Њих брине то да ће деца изгубити страх од њиховог ауторитета и да онда неће моћи да их контролишу. Суочени с таквом дефиницијом неки родитељи кажу: "Не, нисам то мислио - ја желим да ме уважавају због мојих способности, мог знања и слично. Мислим да не бих желео да ме се плаше." На то их ми питамо: "А како ви уважавате способности или знање неке друге одрасле особе?" Одговор обично гласи: "Па, та особа би требало да испољи те своје способности да би заслужила моје уважавање." Опште узев, тек тад тим родитељима постане јасно да и они сами морају да заслуже дететово уважавање тако што ће показати своја умећа и знања на делу. Тад јасно схвате да не могу захтевати да их неко уважава, већ да то морају заслужити. Ако су њихова умећа и знања вредна уважавања, онда ће их и њихова деца уважавати. Ако нису, неће.

Родитељи који искрено настоје да методом III замене пређашње понашање убрзо открију како деца почињу да их уважавају на један нов начин - не из страха већ из другачијег виђења родитеља као личности. Један директор школе послао ми је овакво дирљиво писмо:

Не могу вам боље показати шта ми је ваш семинар значио у животу до да вам испричам како ме моја поћерка није волела од тренутка кад сам се појавио, кад јој је било тек две и по године. То ме је доиста погађало - то њено исмевање. Деца ме обично воле, али не и Сали. Почео сам и ја њу да не волим - чак да је одбацујем. И тако све до једног раног јутра након сна у коме су моја осећања према њој била толико непријатељска да ме је њихова јачина пробудила. Схватио сам да ми је потребна помоћ. Отишао сам терапеуту. Терапија ми је помогла да се мало опустим, али ме Сали и даље није волела. Шест месеци након терапије - Сали је тада имала већ десет година - отишао сам на ваш семинар, а онда почео и сам да га водим. За годину дана Сали и ја смо успели да успоставимо богат однос о коме сам могао само да сањам. Сада јој је тринаест, узајамно се волимо, смејемо, каткад расправљамо, играмо, радимо, а повремено и заплачемо. Пре месец дана Сали ми је доделила диплому о "положеном испиту". Вечерали смо у кинеском ресторану и док су сви отварали колачиће са пророчанствима. Сали је у тишини прочитала своју поруку и додала ми је с речима: "Ово као да је за тебе, тата." У поруци је писало: "Бићете срећни са својом децом и она са вама." Видите, имам разлога да вам се захвалим на оном чему сте ме научили.

Многи родитељи ће се лако сложити да је Салино уважавање очуха она врста уважавања коју доиста желе да добију од своје деце. Метод III помаже деци да се ослободе "уважавања" из страха, али, шта ту родитељ губи кад на место таквог добије много бољу врсту уважавања?

Примена негубитничког метода

Чак и кад се током семинара родитељи увере да треба да се опробају у примени негубитничког метода, остају питања о томе како почети с применом. Неки родитељи већ на самом почетку набасају на тешкоће. Ево неких упутстава о томе како почети, како решавати неке уобичајене проблеме на које родитељи наилазе у почетку и како разрешавати излуђујуће сукобе међу самом децом.

КАКО ПОЧЕТИ?

Родитељи који су почели да примењују негубитнички метод озбиљно схватају наш савет да најпре седну са својом децом и објасне им у чему се он састоји. Запамтите, већина деце, исто као и родитеља, не зна шта је то. Навиклим да сукобе решавају на начин где увек неко добија, а неко губи, треба им рећи по чему се метод III разликује.

Неки родитељи, притом, користе дијаграме које користе водитељи на семинарима, па уз помоћ дијаграма за сва три метода објасне у чему су разлике. У том разговору признају да су често они били ти који су добијали док су деца губила и обратно. А потом изразе своју спремност да престану с дотадашњим начинима и да покушају с применом метода у коме нема губитника.

Децу придобија такав увод. Радознала су да сазнају од чега се метод састоји и да се у њему окушају. Неки родитељи прво објасне деци да су били на семинару о томе како бити успешнији родитељ и да су тај метод тамо научили, па би сад хтели да га испробају. Наравно, овакав приступ није прикладан за децу млађу од три године. С њима треба напросто примењивати метод, без уводних објашњења.

ШЕСТ КОРАКА НЕГУБИТНИЧКОГ МЕТОДА

Родитељима помаже кад схвате да се метод састоји из шест корака, јер је онда лакше успешно га примењивати:

1. корак: Идентификовање и дефинисање конфликта

2. корак: Смишљање могућих алтернативних решења

3. корак: Оцењивање алтернативних решења

4. корак: Одлука о најприхватљивијем решењу

5. корак: Разрада начина примене прихваћеног решења

б. корак: Праћење и оцена примене решења

За сваки корак кључни су неки моменти чије разумевање помаже да се избегну тешкоће и неуспеси у примени. Иако се неки пролазни сукоби могу разрешити и без свих шест наведених корака, свест о поступности помаже да се неки важан корак не пропусти.

Први корак: Идентификовање и дефинисање конфликта

Ово је критична фаза у којој родитељ треба да укључи дете. Треба привући дететову пажњу, а потом осигурати његову спремност да уђе у решавање проблема. Тај посао ће се успешније обавити уколико се на уму има следеће:

1. Одаберите време кад дете није заокупљено нечим или се спрема негде да оде, тако да му не падне тешко што то мора да одложи.

2. Јасно и сажето реците детету да постоји проблем који мора да се реши. Немојте околишити или предлагати нешто попут: "Да ли си расположен за решавање проблема?" или "Мислим да би била добра идеја да мало радимо на овоме".

3. Јасно и поуздано реците детету како се осећате што су вам те потребе ускраћене или шта вас забрињава. Ово је критичан тренутак за упућивање "ја-поруке": "Мене узнемирава кад видим да је кухиња коју сам толико спремала сва у нереду после твоје ужине"; "Бринем се да ће се кола слупати, а ти повредити ако наставиш да возиш преко дозвољене брзине": "Осећам да није фер према мени да обављам толике послове по кући кад бисте и ви, децо, могли да ми помогнете".

4. Избегавајте поруке које на дете сваљују кривицу: "Баш сте били неуредни у кухињи"; "Не водиш рачуна о мојим колима"; "Мотате се по овој кући као да вас се ништа не тиче".

5. Саопштите сасвим јасно да желите да вам се дете придружи у тражењу решења подједнако прихватљивог за обоје, решења с којим обоје могу да живе, где нико не губи већ потребе и једног и другог бивају задовољене. Изузетно је важно да дете поверује у вашу искрену жељу да дођете до решења у коме нико не губи. Они морају јасно знати да је реч о негубитничком начину разрешавања сукоба.

Други корак: Смишљање могућих решења

У овој фази кључно је доћи до што разноврснијих решења. Родитељ може да сугерише: "Шта бисмо све могли да урадимо?" "Хајде да размислимо која су све могућа решења." "Мора да постоји много различитих начина да решимо овај проблем." Од помоћи могу да буду и следеће напомене:

1. Покушајте прво да добијете дететова решења - своја можете додати касније. (Млађа деца могу, у почетку, бити без предлога решења.)

2. Најважније, не оцењујте, не судите и не омаловажавајте било које решење које је понуђено. Биће времена за то у следећој фази. Прихватите све идеје решења. За сложене проблеме смишљена решења се могу и записати. Немојте да оцењујете решења ни као "добра", јер то подразумева да остала нису тако добра.

3. У овој фази немојте ни наговештавати да је неко од смишљених решења за вас неприхватљиво.

4. Када негубитнички метод примењујете у ситуацији која укључује више деце, ако једно од њих не нуди решења, подстакните га да и оно допринесе смишљању.

5. Наставите да подстичете навођење могућих решења све док нисте сигурни да их више неће бити.

Трећи корак: Оцењивање алтернативних решења

У овој фази оправдано је почети с оцењивањем различитих решења. Родитељ може да каже: "У реду. Које од ових решења изгледа најбоље?" Или: "Хајде сада да видимо које је решење оно које бисмо желели." "Има ли међу овим решењима неких која су боља од осталих?"

Опште узев, листа понуђених решења се своди на једно до два која изгледају најбоља, тако што се једно по једно искључују она која нису прихватљива било детету, било родитељу (из било којих разлога). Овде је важно да родитељи буду искрени у изражавању својих осећања - "То ме не би усрећило." "То не би задовољило моју потребу." "Ја то решење не бих сматрала фер решењем."

Четврти корак: Одлука о најбољем решењу

Овај корак није тежак онолико колико то родитељи мисле. Кад се претходни кораци постепено пређу и кад је размена идеја и реакција искрена и отворена, најбоље решење ће природно искочити током расправе. Понекад родитељ, а понекад дете наведу неко креативно решење које је очигледно најбоље и за све прихватљиво.

У долажењу до коначног решења треба обратити пажњу на следеће:

1. Проверавајте преостала решења узимајући у обзир дететова осећања и то тако што ћете га питати: "Да ли је ово решење у реду?" "Да ли сви можемо да будемо задовољни овим решењем?" "Да ли мислиш да би ово решило наш проблем?" "Хоће ли ово решење функционисати?"

2. Немојте о решењу да размишљате као о нечему коначном, што се не може мењати. Можете рећи: "У реду. Хајде да покушамо с овим да видимо како иде." Или: "Изгледа да смо се сложили с овим решењем. Хајде да почнемо да га примењујемо, па да видимо да ли стварно решава проблем." Или: "Радо бих прихватио ово. Јеси ли расположена да пробамо?"

3. Ако је решење сложеније, добро је записати га како се нешто не би заборавило.

4. Будите сигурни да сте сви јасно разумели и да сте спремни да спроводите одабрано решење: "У реду. Око тога смо се сложили." "Добро. Сад знамо да смо се овако договорили и да ће се свако придржавати свог дела договора."

Пети корак: Примена одлуке

Пошто је одлука донета често нема потребе да се дословце каже како ће бити примењивана. Можда је потребно и рећи: "Да видимо, онда, ко ће шта да ради и када." Или: "Шта нам је све потребно да бисмо спровели одлуку?" Или; "Када почињемо?"

У конфликтима око обављања кућних послова породица се може договорити ко ће да пази и подсећа на време. У конфликтима око уредности дечје собе може се разговарати о томе колико уредна треба да буде соба.

Питање примене је најбоље одложити све док не буде потпуно јасно да се сви слажу с одабраним решењем. Наше искуство је да са применом иде лако кад се једном дође до прихватљивог решења.

Шести корак: Праћење и оцена примене решења

Нису све одлуке донете на овај начин добре одлуке. Према томе, родитељ каткад треба да провери да ли је дете још увек задовољно. Деца се често прихвате неког решења за које се касније покаже да им је тешко да га спроводе. И сам родитељ може касније уочити да му је тешко да се придржава договора и то из разних разлога. Зато није лоше после извесног времена проверити: "Како ти се чини наше решење? Јеси ли још увек задовољна нашом одлуком?" То детету показује да водите рачуна о његовим потребама.

Понекад се испостави да треба променити донету одлуку. Може се, рецимо, испоставити да свакодневно бацање ђубрета није ни нужно, ни изводљиво. Или, неки вечерњи програм, на пример, позоришна представа, може трајати дуже од договореног времена за долазак кући. Може се испоставити да због договора о томе да ћерка пере судове број сати које проводи у раду премашује пожељни ангажман.

Наравно, не прође свако овакво договарање баш кроз свих шест фаза. Понекад се сукоб разреши већ код првог предлога решења. Понекад добро решење искрсне већ у 3. фази. Ипак, водите рачуна да је сваки корак важан.

Потреба за активним слушањем и за "ја-порукама"

Негубитнички метод разрешавања конфликата изискује да сви активно учествују у решавању проблема, што значи да треба отворено и делотворно разговарати. Према томе. неопходно је активно слушати и давати јасне "ја-поруке". Без тих вештина је тешко успешно примењивати овај метод.

Активно слушање је неопходно пре свега да би родитељ разумео потребе и осећања детета. Шта оно жели? Зашто наставља да чини нешто чак и након што је схватило да је то за родитеља неприхватљиво? Из којих потреба се понаша на одређен начин?

Зашто се Бони опире одласку у обданиште? Зашто Џејн неће да носи тај кишни мантил? Зашто Фреди плаче кад га мајка остави код бејбиситерке? Из којих потреба је мојој ћерци толико важно да ускршње празнике проведе на плажи?

Активно слушање је моћна алатка којом помажете детету да се отвори и открије своје стварне потребе и осећања. Кад то разуме, родитељу је лако да оде корак даље и размисли о задовољавању тих потреба на начин који неће укључивати понашања која су за родитеља неприхватљива.

Током решавања проблема могу се покренути јаке емоције - и код родитеља и код детета - па је зато изузетно важно активно слушати како би се та осећања лепо слегла и наставило с решавањем проблема.

Коначно, активним слушањем на ваљан начин показујете детету да сте разумели да је решења понудило у најбољој намери и да вам је стало до сваког његовог мишљења и оцене понуђених решења.

"Ја-поруке" су изузетно важне у негубитничком разрешавању сукоба, јер омогућују детету да зна како се родитељ осећа, а да притом оно није окривљено или набеђено. "Ти-поруке" обично повлаче за собом узвратне "ти-поруке" и воде расправу у непродуктивну вербалну битку.

"Ја-поруке" треба користити и да би се деци ставило до знања да и родитељи имају потребе и да ће озбиљно настојати да оне не буду запостављене само зато што деца имају своје потребе. "Ја-поруке" говоре о томе где су родитељеве границе - шта је то што не може да толерише и што не жели да жртвује. "Ја-поруке" казују: "Ја сам личност са потребама и осећањима", "Ја имам право да уживам у животу", "Ја имам своја права у овој кући".

Први покушаји

На нашим семинарима саветујемо родитељима да у првим покушајима примене негубитничког метода покушају да разреше неки трајнији породични конфликт пре него неки бурни новонастали конфликт. Такође је важно да се током прве сесије деци пружи прилика да се сагласе са тим да ли тај проблем и њих тишти. То је могуће учинити некако овако:

"Сада, пошто нам је свима јасно шта је то негубитничко разрешавање сукоба (III метод), хајде да видимо које то сукобе ми имамо. Прво, који су то сукоби који вас тиште? Које бисте проблеме ви желели да решимо? Које ситуације вас онерасположују? Које вам сметају?"

Предност отпочињања с проблемима које деца наводе прилично је очигледна. Прво, децу весели да виде како тај метод делује на њихову добробит. Друго. отклања могућу заблуду да се родитељ определио за овај нови начин да задовољи само своју потребу. У једном случају то навођење проблема завршило се као листа примедби на мајчино понашање:

Мајка не набавља довољно хране коју деца воле.

Мајка оставља свој доњи веш и чарапе по купатилу да се суше, па за децу нема довољно простора.

Мајка често не говори деци кад ће се вратити кући с посла да спреми оброк.

Мајка исувише често тражи од најстаријег сина да вози своје млађе сестре у школу.

Пошто су навела све те приговоре, деца су постала пријемчивија и за проблеме које је мајка имала с њиховим понашањем.

Каткад је мудро да се почне тако што ће се утврдити основна правила понашања током процеса решавања сукоба. Рецимо, родитељи могу предложити да се усвоји правило неупадања у реч ономе ко говори. Јасно треба ставити до знања да код оваквог начина негубитничког разрешавања сукоба нема места прегласавању, јер трагате за решењем које је свима прихватљиво. Можете се сложити и да они које не погађа сукоб који разрешавате напусте просторију. Или, да нема исмевања и ругања током решавања проблема. Можете се чак сложити да се не одговара на телефонске позиве док се води разговор. Многи кажу да је веома корисно исписивати потребне ствари на некој табли или већем комаду папира.

ПРОБЛЕМИ С КОЈИМА ЋЕ СЕ РОДИТЕЉИ СУСРЕТАТИ

Родитељи обично греше кад покушавају да наметну увођење новог метода, посебно адолесцентима који већ имају богато искуство у решавању сукоба где увек неко добија док други губи. И родитељи и њихова деца треба да се ослободе тих старих образаца понашања и науче нове и природно је да то не иде без потешкоћа. Од родитеља који похађају наше семинаре научили смо које се тешкоће тог типа најчешће јављају.

Почетно неповерење и отпор

Неки родитељи наиђу на отпор новом методу - обично с адолесцентима који су већ навикли да на другачији начин разрешавају конфликте:

Џен је напросто одбио да седне с нама.

Били се наљутио и напустио разговор, јер није било по његовом.

Памела је само седела и ћутала.

Џими је рекао да ће то све да се заврши као и обично.

Најбољи начин излажења на крај с оваквим неповерењем је да се решавање проблема одложи за неко време и покуша да се разуме шта деца тиме хоће да кажу. Активно слушање је најбољи начин за то. Тиме се дете може охрабрити да саопшти своја осећања. То већ представља напредак, јер пошто се осећања испоље, могуће је приступити и самом решавању проблема. Наравно, ако и даље остану закопчани, невољни да учествују, родитељ им може упутити "ја-поруку":

Ја више не желим да намећем своју вољу, али не желим ни да се подвргавам вашој.

Доиста озбиљно намеравамо да трагамо за решењем које ће и теби бити прихватљиво.

Не покушавамо нешто да ти наметнемо - нити желимо да ти нама нешто намећеш.

Доста нам је свађа у породици. Мислимо да овај конфликт можемо да решимо на један нов начин.

Стварно желим да покушаш. Знам да ћемо успети.

Овакве поруке су обично делотворне у разбијању отпора и неповерења. Ако нису, родитељ напросто може да остави неколико дана проблем нерешен и да након тога поново покуша.

Родитељима кажемо: "Не заборавите колико сте и сами били скептични и неповерљиви када смо почели да разговарамо о негубитничком методу. То може да вам помогне да разумете дететове скептичне реакције".

"Шта ако не нађемо прихватљиво решење?"

Ово је једно од најчешћих родитељских страховања. Иако је у неким случајевима тако, ипак се овим начином најчешће долази до прихватљивих решења. Кад се породица нађе у таквом ћорсокаку, то је зато што су било родитељ, било дете, још увек усмерени на добитничко-губитнички начин решавања сукоба.

Наш савет је: у таквим случајевима покушајте све што вам падне на памет. На пример:

1. Наставите да разговарате.

2. Вратите се на други корак и креирајте још решења.

3. Одложите решавање до сутра.

4. Појачајте позив на сарадњу: "Ма хајде, мора да постоји још неко решење", "Хајде да се још мало потрудимо да нађемо прихватљиво решење", "Јесмо ли смислили баш сва могућа решења?"

5. Отворено поразговарајте о тој тешкоћи и покушајте да откријете скрива ли се тиме неки други проблем. Можете да кажете: "Питам се шта нас то омета да смислимо решење?" "Има ли нешто што нас спречава да дођемо до решења?"

Обично један или више ових приступа помогне да решавање проблема крене.

Враћање на метод I кад метод III омане

"Покушали смо с методом III и нигде нас није довео. Зато смо жена и ја сами донели одлуку."

Неки родитељи су у искушењу да се врате на метод I. То обично има врло озбиљне последице. Деца су љута: таман су поверовала да родитељи хоће нешто да промене, а онда се опет наставило по старом, што код њих ствара још веће неповерење.

Родитеље озбиљно упозоравамо да се не враћају на метод I. Подједнако је погрешно вратити се и на метод II и препустити детету да вам наметне решење, јер ће следећи пут кад покушате с негубитничким методом још више настојати да вам наметну своју вољу.

Да ли одлука може да садржи кажњавање?

Родитељи с наших семинара извештавају нас да су у негубитнички начин разрешавања сукоба уградили и некакве казне за непридржавање договора. Раније сам на то реаговао тако што сам говорио да је то у реду уколико су предвиђене казне за обе стране, односно, да и родитељи треба да буду кажњени уколико се не придржавају својих преузетих обавеза. Данас о томе размишљам другачије.

Много је боље избећи кажњавање, а проблем непридржавања обавеза решавати на исти негубитнички начин. Прво, родитељ треба да настоји да кажњавања уопште више не буде, чак и ако то сама деца предложе. Друго, много више се добија поверењем - поверењем у дететове добре намере и интегритет. Деца нам кажу: "Онда када ми верују, ни мени није лако да изневерим то поверење. Али, када осетим да ми родитељ или наставник не верују, спреман сам и да урадим то што од мене очекују. Ионако сам по њиховом мишљењу лош. Већ губим, па што не бих и наставио тако."

Код негубитничког метода родитељи једноставно треба да полазе од тога да ће се дете придржавати договора.То је део новог метода поверење једних у друге, поверење у преданост договору, држање обећања, придржавање прихваћених обавеза. Сваки разговор о кажњавању израз је неповерења, сумњи, песимизма. То не значи да ће се деца увек придржавати договора. Неће. То напросто значи да родитељи треба да полазе од тога да хоће. "Невин све док није осуђен" или "одговоран све док се не докаже да је неодговоран" је филозофија коју препоручујемо.

Шта са кршењем договора?

Неминовно је да деца каткад прекрше постигнути договор. Ево неколико разлога:

1. Могла су да открију да су се обавезала на нешто што им је тешко да спроведу.

2. Једноставно немају довољно искуства у самодисциплини и самосталности.

3. Претходно су зависила од родитељске контроле.

4. Могла су заборавити.

5. Можда испробавају да ли су мајка и отац доиста мислили оно што су рекли или могу ли да се провуку иако прекрше договор.

6. Можда су изразили прихватање договора само зато да се отарасе нелагодног решавања проблема.

Родитељи на семинарима су нам наводили све те разлоге. Ми им онда саветујемо да се искрено и директно обрате сваком детету које се не придржава договора. Кључно је да упуте детету "ја-поруку" - без окривљавања, омаловажавања, претње. Можда некако овако:

"Разочарана сам што се не придржаваш договора."

"Изненађен сам што не обављаш оно што си прихватио."

"Џими, мислим да није фер према мени да се ја придржавам договора, а ти не."

"Мислио сам да смо се договорили да..., а сад видим да ти не обављаш свој део. То ми се не допада."

"Надала сам се да смо решили проблем, и нервира ме што очигледно нисмо."

На такве '‘ја-поруке" добићете дечји одговор који ће садржати додатне информације и помоћи вам да разумете разлог. То је и тренутак за активно слушање. Али увек, на крају, родитељ јасно треба да стави на знање да је за поверење нужно да свако сноси личну одговорност. Очекује се да се сви придржавамо договора: "Ово није никаква игра - озбиљно покушавамо да уважимо потребе и једних и других."

За тако нешто неопходна је стварна дисциплина, стварни интегритет, прави рад. Зависно од разлога због којих дете није одржало своју реч, родитељ може:

(1) да открије да су "ја-поруке" делотворне;

(2) да увиди да је потребно поново да отворе проблем и нађу боље решење или

(3) да пожели да помогне детету да пронађе начин на који дете може боље да се сети договора.

Ако дете заборави, родитељ може да отвори питање шта може да се уради да не би заборавило следећи пут. Да ли му је потребан часовник, подсетник, цедуље на табли, кончић око прста, неки знак у његовој соби?

Треба ли родитељ да подсећа дете? Треба ли да преузме одговорност и да му говори кад шта треба да уради од онога што је већ прихватило? Ми саветујемо да то не чини. Осим што омета самог родитеља то успорава и развој дететове самодисциплине и одговорности. Подсећањем детета на то што је лрихватило да уради ми га третирамо као да је недозрело и неодговорно. А такво ће онда и наставити да буде, уколико му родитељ одмах не препусти одговорност. Па, ако погреши, довољно је упутити му "ја-поруку".

Деца навикнута да терају по своме

Често родитељи који су се ослањали на II метод, преласком на III наилазе на велики отпор код детета наученог да спроводи свој наум. Метод негубитничког разрешавања сукоба изискује да оно сад попусти, сарађује, чини компромисе. Таква деца су навикла да побеђују на рачун родитељског одрицања и природно је да им није драго да напусте позицију таквих предности. У таквим породицама, кад наиђу на јак отпор, родитељи се уплаше и дижу руке. Они се обично и приклањају методу II из страха да не изазову дететов гнев или сузе.

Прелазак на метод III од попустљивих родитеља изискује већу чврстину но што су навикли да показују према својој деци. Некако треба да пронађу нов извор снаге како би напустили свој пређашњи манир "мир у кући". Често је од помоћи подсетити их на огромну цену коју плаћају тиме што дете увек победи. Треба их уверити да и они као родитељи имају права. Или их треба подсетити да њихово уобичајено предавање чини дете себичним, безобзирним. Таквим родитељима су потребна уверавања да родитељство може представљати радост уколико и њихове потребе бивају задовољене. Они морају желети промену. Током мењања морају научити да излазе на крај са својим осећањима користећи се активним слушањем и "ја-порукама".

У једној породици родитељи су имали тешкоћа с тринаестогодишњом ћерком навиклом да све буде по њеном. Код првог покушаја примене метода III, када се девојци учинило да неће успети да тера по своме, она је добила напад беса и побегла у своју собу сва у сузама. Уместо да је теши или игнорише, што је обично чинио, отац је пошао за њом и рекао: "Сада сам страшно љут на тебе! Почели смо да разговарамо о нечему што твојој мајци и мени смета, а ти бежиш! Ја то доживљавам као да ти уопште ни мало није стало до наших потреба. Ја то не волим!

Мислим да то није фер. Ми желимо да се тај проблем сада реши. Не желимо да ти било шта изгубиш, већ само да будемо сигурни да ми нећемо губити тиме што ћеш ти добијати. Мислим да можемо да нађемо решење тако да и ти и ми будемо на добитку, али то свакако не можемо уколико се ти не вратиш за сто. Хоћеш ли сада да се вратиш за сто како бисмо могли да нађемо добро решење?"

Пошто је обрисала сузе, ћерка се вратила с оцем и за неколико минута дошли су до решења које је задовољавало и ћерку и њене родитеље. Никада више није одлазила у сузама са таквих разговора. Престала је да покушава да контролише ситуацију својим бесом пошто јој је постало јасно да су родитељи чврсти у својој намери да јој то не допусте.

НЕГУБИТНИЧКИ МЕТОД ЗА КОНФЛИКТ МЕЂУ ДЕЦОМ

Многи родитељи приступају неизбежним и честим конфликтима међу самом децом на уобичајен начин који производи добитнике и губитнике. Родитељима се чини да треба да играју улогу судије - они преузимају одговорност за прикупљање чињеница, за одређивање ко је у праву а ко не, у одлучивању о томе које решење треба прихватити. То усмерење има озбиљне мане и обично доноси нежељене последице за све присутне. Негубитнички метод је много делотворнији за разрешавање таквих конфликата и много лакши за саме родитеље. Њиме се остварује и значајан утицај на децу да постану зрелија, одговорнија, самодисциплинованија.

Кад родитељи приступе конфликту међу децом као судије, они праве грешку већ тиме што присвајају сам проблем. Када се родитељ укључи као неко ко решава њихов сукоб, он лишава децу прилике да преузму "власништво" над сукобом и науче како да га разрешавају сопственим напорима. То кочи децу у развоју и сазревању и може их учинити заувек зависним од ауторитета. Са становишта родитеља, најгори ефекат је тај што ће деца онда наставити да му стално долазе са својим проблемима које он треба да решава. Уместо да их сами решавају, они ће трчати родитељу да пресуди у њиховој тучи или неслагању.

"Мама, Џими ме дира - кажи му да престане."

"Тата, Меги неће да ми да да се играм глином."

"Ја хоћу да спавам, а Френки стално прича. Кажи му да ћути."

"Он ме је први ударио. Ја му ништа нисам урадила."

Такви "апели упућени ауторитету" уобичајени су у већини породица, јер родитељи себи допуштају да буду увучени у дечје размирице.

На нашим семинарима је потребно доста убеђивања да би родитељи прихватили да су те размирице дечје размирице, да је то њихов проблем.

Већина свађа и сукоба међу децом су ПРОБЛЕМИ КОЈЕ ИМАЈУ ДЕЦА, што је представљено у горњем делу овог дијаграма:

Проблеми које имају деца

Зона без проблема

Проблеми које имају родитељи

Уколико се родитељи сете да сместе проблем тамо где спада, онда могу и да га решавају одговарајућим методама:

1. Потпуним искључивањем из сукоба

2. Преузимањем улоге особе која позива на разговор

3. Активним слушањем

Два брата, Џими и Томи, навлаче се око камиончића: један вуче за предњу а други за задњу страну. Обојица се дерњају и вриште; један плаче. Обојица силом покушавају да истерају своје. Ако родитељ остане по страни, дечаци ће можда наћи начин да свој конфликт реше. Ако у томе успеју, добро је; пружена им је прилика да науче како самостално да решавају свој сукоб. Остајањем по страни, родитељи су помогли деци да малко порасту.

Ако дечаци наставе да се бију и родитељ осети да би могао да им помогне тиме што ће им олакшати да решесвој проблем, позив на разговор би могао бити од помоћи. Ево како:

ЏИМИ: Ја хоћу камион! Дај ми камион! Пусти!

ТОМИ: Ја сам хтео први! Он је дошао и узео ми. Хоћу да ми врати!

РОДИТЕЉ: Видим да сте се добро посвађали око тог камиона. Хоћете да дођете овде да поразговарамо? Волео бих да помогнем ако хоћете да поразговарате о томе.

Понекад само отварање разговора прекине конфликт. Као да би и сама деца радије да сама реше сукоб него да пролазе кроз расправу о томе у присуству родитеља. Као да мисле: "Па, и није тако важно."

Неки конфликти могу изискивати активнију улогу родитеља. У таквим случајевима родитељ може да охрабри решавање проблема користећи активно слушање, чиме постаје нека врста посредника, а не арбитра. На пример, овако:

ЏИМИ: Ја хоћу камион! Дај ми тај камион! Пусти! Пусти!

РОДИТЕЉ: Џими, ти баш жарко желиш тај камион.

ТОМИ: Али, ја сам га први узео! Он је дошао и узео ми. Ја хоћу да ми врати!

РОДИТЕЉ: Томи, ти мислиш да треба да добијеш камион зато што си га први имао. Љут си на Џимија зато што ти га је узео. Видим да овде имамо прави сукоб. Да ли видите неки начин како да се реши? Имате ли неку идеју?

ТОМИ: Треба да ми га врати.

РОДИТЕЉ: Џими, Томи је предложио једно решење.

ЏИМИ: Да, он би то хтео, да буде по његовом.

РОДИТЕЉ: Томи, Џими каже да му се не допада решење у коме он треба да је губитник.

ТОМИ: Добро. Ја ћу му дати да се игра мојим аутомобилчићима док се ја играм камионом.

РОДИТЕЉ: Џими, Томи предлаже друго решење - можеш да се играш његовим аутомобилчићима док се он игра камионом.

ЏИМИ: Мама, хоћу ли ја добити камион кад он заврши?

РОДИТЕЉ: Томи. Џими би волео да буде сигуран да ћеш му дати камион кад престанеш да се играш њиме.

ТОМИ: Добро. Брзо ћу да завршим.

РОДИТЕЉ: Џими, Томи каже да се слаже.

ЏИМИ: То је онда у реду.

РОДИТЕЉ: Чини ми се да сте обојица решили проблем, зар не?

Родитељи нам наводе многе примере овако успешно разрешеног сукоба међу децом где су они предложили негубитнички метод, а потом активним слушањем олакшали комуникацију између зараћених страна. Родитеље који не верују да могу да укључе своју децу у негубитничко разрешавање сукоба треба подсетити да у одсуству одраслих деца на тај начин и сама решавају своје сукобе - у школи, на игралишту, у играма и другде. Кад се одрасли нађе у близини и допусти да буде увучен као судија, деца су рада да га искористе - да се свако од њих обрати ауторитету одраслог и покуша да победи на рачун туђег пораза.

Обично родитељи поздрављају негубитнички метод решавања сукоба међу децом, јер је скоро свако међу њима имао лоша искуства из покушаја да пресуди у дечјим размирицама. Као по правилу, кад родитељ преузме да решава њихов сукоб једно од деце осећа да је родитељева одлука неповољна по њега, што побуђује његова непријатељска осећања. Понекад се родитељ огреши о оба детета, одузимајући обома оно око чега се споре ("Сад нико неће да се игра камионом!").

Пошто једном покушају да примене негубитнички метод и препусте одговорност деци да сама нађу решење, многи родитељи нам говоре о томе колико су олакшање доживели што више не морају да играју улогу пресудитеља. Кажу нам: "Какво олакшање човек осети кад не мора да вага њихове аргументе! Ја сам увек извлачио дебљи крај, без обзира на одпуку коју бих донео."

Кад препустимо деци да негубитнички разрешавају своје сукобе видећемо да смо успут постигли и то да деца постепено престану да нам се обраћају са својим размирицама. Након извесног времена науче да одлазак родитељу значи да морају да истерају ствари до краја и да сами нађу решење. Према томе, ослобађају се старе навике и самостално почињу да решавају сукоб. Ретки су родитељи који неће поздравити такав исход.

УКЉУЧИВАЊЕ ОБА РОДИТЕЉА У КОНФЛИКТ ДЕТЕ - РОДИТЕЉ

Тешки проблеми се понекад решавају породично, кад се појаве проблеми који укључују оба родитеља.

Свако за себе

Основно је да сваки родитељ уђе у негубитничко разрешавање сукоба као "слободан стрелац". Није добро стварати "заједнички фронт" или бити на истој страни у сваком конфликту, иако се то повремено може дешавати. Основни састојак негубитничког-метода је то да сваки родитељ треба да буде природан - да верно представи своја лична осећања и потребе. Сваки родитељ је посебан учесник у разрешавању конфликта и о решавању проблема треба да размишља као о процесу који укључује три или више независних појединаца, а не просто родитеље и децу.

Нека решења која се разматрају током разрешавања сукоба могу да буду прихватљива за мајку, а неприхватљива за оца. Понекад отац и његов син тинејџер могу бити на једној, а мајка на другој страни. Понекад мајка може бити ближа сину него оцу. Понекад и отац и мајка могу бити на сличним позицијама. Понекад свако од учесника може бити у сасвим специфичном положају. Породице које примењују негубитнички начин решавања сукоба ускоро открију да су све те комбинације могуће, зависно од природе конфликта. Кључна ствар је да се те разлике укључе у процес налажења решења које ће бити прихватљиво свакој од укључених страна.

На нашим семинарима смо од родитеља научили који типови конфликата могу довести до већих разлика између мајки и очева:

1. Очеви су често на истој страни као и деца кад је реч о физичким повредама деце. Очеви, изгледа, више но мајке прихватају неминовност повременог повређивања.

2. Мајке су чешће но очеви на страни ћерки када оне почну да се забављају с дечацима и слажу се са ћеркама у вези са свиме што уз то иде: шминком, састанцима, облачењем, телефонским позивима итд. Очеви се често опиру томе да им ћерке излазе с момцима.

3. Очеви и мајке су често на истој страни кад је реч о коришћењу породичног аутомобила.

4. Мајке обично имају више стандарде од очева о уредности и чистоћи куће.

Оно што је важно јесте да су мајке и очеви различити, а те разлике, онда када су они искрени и природни, неминовно долазе до изражаја у конфликтима између родитеља и деце. Искреним испољавањем тих разлика - допуштањем да се оне открију пред децом - родитељи омогућују деци да их на нов начин уважавају и воле. У том смислу се деца не разликују од одраслих - и она науче да уважавају природност и да немају поверења у оне који то скривају. Она желе да им родитељи буду стварни, а не да глуме "родитеље" који увек изражавају међусобно слагање, без обзира на то да ли је оно стварно или не.

Шта кад један родитељ примењује III метод, а други не?

На семинарима нас питају да ли је могуће да један родитељ разрешава сукобе негубитничким методом, а други не. Питање се поставља зато што на семинарима не учествују увек оба родитеља, иако ми то топло препоручујемо.

На неким семинарима где се само један родитељ определи за негубитнички метод, рецимо мајка, на видело изађе чињеница да она једноставно почне све своје сукобе да разрешава негубитничким методом, а отац настави са применом метода I. То не мора стварати проблеме, осим што се деца, потпуно свесна разлике, почну жалити на оца и тражити да и он поступа као и мајка. Неки очеви на те жалбе реагују тако што се укључе у семинар. Типичан пример је отац који се појавио на првом састанку и признао:

Овде сам вечерас у знак самоодбране. Почео сам да увиђам добре резултате које остварује моја супруга својим методима. Њен однос с децом се побољшао, а мој није. Она с њом разговарају, а са мном неће.

Други отац нам је, чим се укључио (после своје супруге), дао следећи коментар:

Ја хоћу вама, женама које похађате овај семинар без својих мужева, да кажем шта од њих можете очекивати. Како почнете да примењујете метод слушања и разрешавања сукоба с децом, ваш муж почне да се осећа повређено, гурнут у страну. Као да му је одузета његова улога оца. Ви ћете постизати резултате, а он неће моћи. Ја сам се обрецнуо на своју жену: "Шта ти од мене очекујеш - ти похађаш тај проклети курс, а ја не." Да ли сада разумете зашто сам и ја морао да дођем на овај семинар?

Неки очеви који не науче нове вештине и остану задовољни методом I често тешко излазе на крај са својим супругама. Једна од њих нам је испричала да је почела да осећа отпор, а потом и чисто непријатељство према свом супругу зато што није више могла да га гледа како на силу разрешава конфликте. "Сад тек видим колико метод I повређује децу и напросто не могу само да седим и да гледам како их кињи," рекла нам је. Друга је испричала: "Видим како квари свој однос са децом и осећам се разочарано и тужно. Њима је потребно да имају добар однос с оцем, а он се просто урушава".

Неке мајке траже да им дамо подршку како би скупиле храброст и отворено се супротставиле мужевима. Сећам се једне привлачне младе мајке којој је семинар помогао да види колико се и сама боји свог мужа, па је зато и избегавала да му саопшти да се лоше осећа што он користи I метод. Некако, кроз разговор, скупила је храброст да оде кући и испољи пред њим осећања којих је постала свесна на семинару:

Исувише волим своју децу да бих стајала са стране и гледала како их повређујеш. Знам нешто што сам научила на семинару, што је боље и за децу и за тебе, и желим да и ти то научиш. Увек сам те се плашила, а видим да те се и деца плаше.

Ефекат њеног суочавања изненадио је и њу саму. Први пут откад се знају он је чуо шта му је говорила. Рекао јој је да није био свестан тога да доминира и над њом и над децом и сложио се да се прикључи нашем програму у следећем термину.

Наравно, ствари се не заврше увек овако повољно као у овој породици. Сигуран сам да у неким породицама тај проблем никад неће бити решен. Иако ретко чујемо тако нешто, извесно је да се неки супружници никада не сложе око начина разрешавања сукоба. Чак се и неко ко је похађао наш семинар може вратити старим методима зато што други супружник одбија да се одрекне употребе силе у решавању сукоба.

"МОЖЕМО ЛИ КОРИСТИТИ СВА ТРИ МЕТОДА?"

Повремено се срећемо с родитељима који прихватају ваљаност негубитничког метода, али ипак нису вољни да одустану од I и II метода. "3ар добар родитељ не треба да користи мешавину сва три метода, зависно од природе проблема?", упитао ме је један родитељ. Иако је страх неких родитеља од испуштања моћи над децом велики, само ово питање није оправдано. Као што није могуће бити "малчице трудан", није могуће ни бити малчице демократичан у односима с децом. У првом реду, већина родитеља вољних да примењују комбинацију три метода доиста мисли да за себе резервише право да метод I користи за критичне конфликте. Преведено на обичан језик то значи: "О стварима које нису много важне пустићу их да учествују у одлучивању, али за себе резервишем право да одлучим по своме о ономе што је важно."

Наше искуство из посматрања родитеља који користе сва три метода јесте да то, напросто, не иде. Пошто једном осете укус решавања конфликта без губитка, деца се опиру примени метода I. Или, губе интересовање за учешће у методу III кад виде да се он примењује за неважне ствари, јер не желе да буду губитници кад је реч о важним стварима.

Оно што даље следи из "правичне мешавине" је то што деца постају неповерљива према покушају родитеља да примени III метод, јер су научила да ће, кад загусти и кад се родитељ узјогуни, он ионако победити. Зашто би се онда уопште уплитали у некакво решавање проблема, ако код сваког важнијег проблема родитељ буде тај чија ће бити последња?

Неки родитељи се провлаче тако што повремено, за неке лакше проблеме који не ангажују јаке емоције детета, примењују метод I. Али, код критичних конфликата који повлаче јака осећања и уверења треба увекпримењивати метод III. Можда то начело важи у свим људским односима: кад неком није стало до исхода конфликта, радо препушта моћ другоме; али, кад му је до нечега веома стало, онда жели и да учествује у одлучивању.

МОЖЕ ЛИ НЕГУБИТНИЧКИ МЕТОД ДА СЕ ПОКАЖЕ НЕУСПЕШНИМ?

Одговор на ово питање је "наравно". На семинарима смо сретали родитеље који из разних разлога нису успели с применом метода III. Иако то нисмо систематски проучавали, од њих смо сазнали из којих разлога до тога долази.

Неки од њих се исувише плаше да изгубе своју моћ; идеја да примене метод III угрожава њихове трајније вредности и веровања у нужност ауторитета и моћи у подизању деце. Ти родитељу често имају искривљену слику о човековој природи. По њима, људима се не може веровати и уверени су у то да искључивањем ауторитета деца подивљају или постану себичњаци. Многи од њих нису ни покушавали да примене метод III.

Неки неуспешни родитељи известили су нас да су њихова деца једноставно одбила да се укључе у решавање проблема. Обично су то старији тинејџери које су родитељи већ отписали и који су гневни и бесни на своје родитеље, па им изгледа да метод III родитељима пружа више но што заслужују. Виђао сам такве младе људе током приватне терапије и морам признати да сам често сматрао да би за њих било најбоље да се одвоје од родитеља, оду од куће и покушају да успоставе односе који би били више задовољавајући. Један такав дечак, гимназијалац, сам је дошао до закључка да се његова мајка никада неће променити. Пошто се упознао са оним што ми радимо на нашим семинарима тако што је прочитао њену бележницу, тај бистри момак је са мном поделио ова осећања:

Моја мајка се никада неће променити. Она никад не користи методе о којима их ви учите. Чини ми се да треба да престанем да се надам да ће се икад променити. А штета. Међутим, ја ту ништа не могу да помогнем. Сад ми не преостаје друго до да нађем начин да зарадим за живот и одем од куће.

Свима нама је јасно да овај осмонедељни програм за успешно обављање родитељске улоге не успева да промени све родитеље - посебно не оне који су петнаестак или више година практиковали неделотворне методе. Код неких од тих родитеља наш семинар не доведе до преокрета. Због тога нам је толико и стало да се укључују родитељи чија су деца још увек мала. Као и у свим осталим људским односима, неки односи између родитеља и деце могу толико да се покидају и погоршају да их је тешко поправити.

Како избећи да нас отпусте као родитеље?

Све чешће и чешће деца почињу да отпуштају своје родитеље. Како се примичу адолесценцији почињу да отписују мајку и оца, да прекидају однос с њима. То се данас дешава хиљадама породица, без обзира на њихов економски и социјални статус. Млади масовно напуштају своје родитеље, физички или психички, не би ли негде другде нашли однос који их више задовољава, обично с групом својих вршњака.

Због чега се то дешава? Моје искуство из рада с хиљадама родитеља на нашим семинарима ме уверава да деца напуштају своје породице због понашања родитеља - и то због одређене врсте понашања. Деца отпуштају родитеље који грдњом и придиком хоће да промене веровања и вредности до којијих је деци стало. Адолесценти отписују своје родитеље кад осете да им поричу њихова основна грађанска права.

Родитељи губе прилику да конструктивно утичу на своју децу кад очајнички и истрајно покушавају на њих да утичу у оним стварима у којима она силно желе да сама одређују своја уверења и судбину. И овде, као и на нашим семинарима, размотрићу неке критичне проблеме и понудити посебне методе који могу да помогну родитељима.

Негубитнички метод може да донесе изузетно повољне резултате кад родитељи стекну вештине потребне за његову примену. Но, постоје неки неизбежни конфликти за које се не може очекивати да ће чак и тако бити разрешени, јер је на њих неприменљив III метод. Иако родитељ покуша да те проблеме решава на тај начин, врло ће вероватно доживети неуспех, премда је тешко уверити родитеље у то, јер се то коси с неким, у нашем друштву чврсто увреженим, идејама о томе како треба подизати децу.

Када се у породици отворе конфликти око важних вредности и уверења, или личних укуса, родитељи наилазе на тешкоће, јер деца нису спремна да се око таквих ствари погађају на начин на који се решавају други проблеми. То не значи да родитељи треба да одустану од покушаја да утичу на своју децу учећи их неким вредностима, већ само то да је потребно да промене приступ.

ПИТАЊЕ ВРЕДНОСТИ

Међу родитељима и децом неминовно искрсавају конфликти око понашања иза којих стоје нека дететова уверења, вредности, стил, преференције, филозофија живота. Узмимо, на пример, дугачку косу. За данашње дечаке коса има симболичко значење. Родитељ не мора да разуме све компоненте тог симболичког значења; важно је да схвати да је његовом сину важно да носи дугу косу. За њега она представља вредност. Он више воли дугу косу; он има потребу да носи дугу косу. То није само његова пука жеља.

Покушај родитеља да осујети ту потребу или да му насилно одузме то што је за њега вредно, готово неминовно производи јак отпор. Дуга коса је за младе знак особености, самосталности, испољавања властитих уверења.

Покушајте да утичете на сина да скрати косу, па ћете највероватније добити овакву реакцију:

"То је моја коса."

"Ја то волим."

"Скини ми се с врата."

"Имам право да своју косу носим онако како хоћу."

"Ја ништа такво не тражим од тебе."

"Ја теби не говорим како да се шишаш, па немој ни ти мени."

Те поруке, исправно протумачене, родитељу поручују: "Осећам да имам право да сам процењујем шта је вредно докле год не видим да то тебе угрожава на неки очигледан начин." Да је то мој рођени син морао бих му рећи да је у праву. Дужина његове косе не коси се с мојим личним потребама; због тога мене неће отпустити, неће ми растерати пријатеље, неће ми осујетити нова познанства, нећу због тога бити лошији играч голфа, то ме неће спречити да напишем ову књигу, а свакако ме неће присилити да мењам свој стил фризуре. Неће ме чак ништа ни коштати (у ствари, још ћу и уштедети на фризеру).

Па ипак, многа понашања налик овом многи родитељи доживљавају као свој проблем. Ево како је један родитељ са семинара описао свој поступак:

РОДИТЕЉ: Напросто не могу да поднесем ту твоју косу. Грозно изгледаш. Што се не ошишаш?

СИН: Ја тако волим.

РОДИТЕЉ: Неозбиљан си. Изгледаш као хипик.

СИН: Па шта?

РОДИТЕЉ: Треба некако да решимо овај сукоб. Шта бисмо могли да урадимо?

СИН: Коса је моја и носићу је онако како ми се допада.

РОДИТЕЉ: Што је не скратиш бар мало?

СИН: Ја теби не говорим како да се шишаш, зар не?

РОДИТЕЉ: Не. Али ја не изгледам као скитница.

СИН: Ма хајде, ни ја не изгледам као скитница. Мојим друговима се допада - посебно девојкама.

РОДИТЕЉ: Баш ме брига. Мени се гади.

СИН: Па онда немој да ме гледаш.

Очигледно, овај момак није вољан да уђе у разрешавање сукоба око своје косе, јер, како сам каже, "То је моја коса." Коначно, ако родитељ настави да инсистира да се коса скрати, неминовно ће наићи на отпор, незадовољство детета, а то обично доведе и до знатног погоршања њиховог односа.

Кад се деца јако опиру покушајима промене понашања за које сматрају да не угрожава родитељеве потребе, њихово се понашање не разликује од понашања одраслих. Ниједан одрасли не жели да промени своје понашање до ког му је стало ако оно не повређује другу особу. Као и одрасли, и деца се жустро боре да сачувају своју слободу ако је неко угрожава тиме што тражи да промене понашање које никога не угрожава.

Ово је једна од најозбиљнијих родитељских грешака и најчешћи разлог њихове неуспешности. Ако родитељ ограничи своја настојања да измени понашања која се косе с његовим потребама, биће много мање отпора, конфликата и мањег погоршања односа између детета и родитеља. Многи родитељи недовољно мудро критикују, исмевају и грде своју децу настојећи да промене понашања која се ни на који конкретан начин не косе с њиховим потребама. Деца се од тога бране отпором, побуном или прекидањем односа.

Није ретко да деца реагују тако што појачају понашање које родитељ на тај начин покушава да промени, што је чест случај с дугом косом. Друга деца из страха од родитељског ауторитета могу да попусте пред родитељским притиском, али дубоко у себи почну да гаје мржњу према родитељу који их је на то натерао.

Много шта у отпору данашње младежи - њихови протести, битке против "естаблишмента" - могу се приписати родитељима и другим одраслима који врше притисак на њих да промене понашања за која млади сматрају да се само њих тичу.

Деца се не опиру одраслима - она се опиру покушајима да им се ускрати слобода. Опиру се напорима да буду измењени налик на одрасле, присили да се понашају на начин како родитељи мисле да је добро или лоше.

Трагично је кад родитељи користе свој утицај да промене понашање које се не коси с њиховим животом, па тако изгубе могућност да промене нешто што их доиста погађа. Моје искуство с децом различитих узраста је да су она обично врло вољна да промене понашање за које им је сасвим јасно да угрожава потребе друге особе. Када родитељи ограниче своје покушаје на то да мењају само она понашања детета која их доиста угрожавају, обично открију да су деца отворена за такве промене, вољна да уважавају потребе својих родитеља, сагласна да "реше проблем".

Стил облачења и изгледа - као, на пример, дуга коса - има изузетно важну симболичку вредност за дете. У моје време то су биле испране сомотске панталоне и прљаве мокасине. Сећам се да је за мене био ритуал да купим нове мокасине и да их натрљам блатом пре но што и помислим да их обујем. Данас су то прљаве фармерке, пончо, сандале, "ленонке", мини-сукње, неношење прслучета итд.

Како сам се само борио за своје право да носим те сомотске панталоне и блатњаве мокасине! Ти су ми симболи били веома потребни. Оно што је било важно је да моји родитељи нису успели да нађу ваљан разлог да ми покажу како их тиме угрожавам.

Каткад дете разуме и прихвата чињеницу да одређени начин одевања има конкретне последице по његове родитеље. То је био пример са Џејн и њеним кишним мантилом. У том случају је било јасно да ако крене без одговарајуће заштите, за тили час ће бити потпуно мокра, од чега може да назебе или потпуно упропасти оно што има на себи, што значи да би родитељи морали да купују лекове и да је негују или да купују нову одећу.

Други пример, који је било могуће решити негубитничким методом, био је конфликт око жеље моје ћерке да иде без нас у Њупорт Бич. У том случају њој је било јасно да бисмо ми пробдели ноћи страхујући од ноћног позива и обавештења да јој се десило нешто што ће је довести пред суд за малолетнике.

Чак и конфликт са синовљевом дугом косом може другачије да се реши. Знам једну породицу у којој је отац био директор школе, па је сматрао да може изгубити посао у конзервативном крају у коме је била школа, ако људи дугу косу његовог сина протумаче као знак да је отац исувише либералан директор. У тој породици син је прихватио да његова дуга коса погађа очев живот. Сложио се да је знатно скрати баш зато што је уважавао потребу свог оца.

Тако се не морају завршити ствари у некој другој породици која не живи у сличној околини. Оно што желим да истакнем је да дете мора да прихвати логику да његово понашање има конкретне последице по родитеље. Тек онда је оно вољно да приступи негубитничком решавању сукоба. Сугестија родитељима је да нађу прави проблем који се коси с њиховим потребама, па да њега покушају да реше, јер тек онда је дете спремно за преговарање.

Ево неких понашања за која су нам родитељи рекли да се са децом није могло преговарати, јер нису била убеђена да конкретно угрожавају родитеље;

Жеља тинејџерки да носе мини-сукње.

Жеља тинејџера да носе похабане фармерке.

Дружење адолесцената с особама које се родитељима не допадају.

Ленчарење пошто се уради домаћи задатак.

Жеља да се напусти школа и постане поп-певач.

Облачење по моди за младе.

Одузимање четворогодишњаку играчке с којом спава.

Бушење ушију и стављање минђуша.

Шминкање очију.

Одбијање да се иде у цркву.

Метод III није начин да се промени понашање детета тако да буде родитељу по вољи. Ако родитељи и покушају да га примене са том намером, сигурно је да ће их деца прозрети и да ће се томе опирати. Родитељи се излажу ризику да укину сваку другу прилику да примене тај метод онда када је заиста потребно - као што је случај са поделом кућних обавеза, прављењем претеране буке, уништавањем имовине, пребрзом вожњом, уношењем прљавштине у кућу, монополизовањем ТВ апарата, са неспремањем кухиње после јела, невраћањем очевог алата на место, гажењем по цвећу у башти, и многим другим понашањима.

ПИТАЊЕ ГРАЂАНСКИХ ПРАВА

Сукоби деце и родитеља око дужине косе и других понашања која деца сматрају неугрожавајућим за родитеље покрећу питање дечјих права. Деца осећају да имају право да носе шта им се допада, да бирају своје пријатеље и слично. И данашња ће деца, као и у другим генерацијама, жустро бранити та своја права.

Млади, као и одрасли, као неке друштвене групе и нације, боре се за очување својих права. Они ће се свим средствима која су им на располагању опирати сваком покушају да им се ускрати слобода и аутономија. То су за њих важне ствари о којима се не може преговарати или се склапати компромиси.

Зашто то родитељи не увиђају? Зашто не разумеју да су њихови синови и кћери људска бића и да је у природи човека да се бори за своју слободу кад је неко угрожава? Зашто им не полази за руком да разумеју да су по среди најосновније ствари - човекова потреба да сачува своју слободу? Зашто не схватају да се с поштовањем грађанских права мора почети већ у породици?

Један разлог због кога родитељи запостављају права детета јесте распрострањен став да родитељи "поседују" своју децу. Тим ставом родитељи оправдавају своје напоре да мењају децу, да их обликују, индоктринирају, контролишу. Дати деци нека права и неотуђиве слободе претпоставља да се детету прилази као посебном људском бићу или независној особи која има властити живот. На почетку наших семинара нема много родитеља који тако прилазе својој деци. Они наилазе на тешкоће да прихвате наше начело да деци треба дозвољавати слободу да постану оно што желе, под условом да се њихово понашање не коси са жељом родитеља да буду оно што сами желе.

"ЗАР ДЕЦИ НЕ ТРЕБА ПРЕНОСИТИ ВЛАСТИТЕ ВРЕДНОСТИ? "

Ово је једно од најчешћих питања на нашим семинарима, јер родитељи имају јаку потребу да преносе своје најважније вредности својим потомцима. Наш одговор је: "Наравно, не само да то можете, већ неминовно и хоћете." Родитељи неизбежно уче децу својим вредностима, јер деца посматрају шта они чине и слушају шта говоре.

Родитељ као модел

Већ тиме што живе заједно, родитељи уче децу неким вредностима. Уколико желе да дете буде искрено и родитељи морају свакодневно показивати своју искреност. Ако желе да им деца буду дарежљива, и сами морају тако да се понашају. Ако желе да им дете буде добар хришћанин и сами морају бити такви. То је најбољи начин, а можда и једини, да деца прихвате њихове вредности.

"Ради онако како ти говорим, а не онако како поступам," није добар приступ преношењу вредности. Међутим, "Чини као што ја чиним," највероватније даје жељене резултате.

Родитељи који желе да им деца буду поштена, а на нежељени позив телефоном, кажу, рецимо: "Ох, баш бисмо радо дошли, али очекујемо једну посету из унутрашњости" могу бити поражени у својим намерама. Пример лагања пред својом децом нам даје и отац који за столом прича како је био мудар што је забашурио да плати порез на неку суму или кад мајка упозорава своју ћерку: "Немој да кажеш тати колико сам платила ову лампу." Или, кад оба родитеља прећуте детету истину о свом животу, сексу, верским уверењима.

Родитељи који желе да њихова деца успостављају мирољубиве односе с другим људима испадају лицемери кад сами користе физичку казну да би дете "дисциплиновали". Сећам се једног цртаног филма у коме отац туче своје дете преко колена, учећи га тако да не бије свог малог брата.

Родитељи уче децу сопственим вредностима тако што их се сами придржавају, а не тако што им утувљују у главу одређена правила. Верујем да је један од основних разлога одбијања данашњих адолесцената да прихвате многе вредности друштва одраслих баш тај што одрасли не практикују оно о чему придикују. На свој ужас деца откривају да њихови школски уџбеници не говоре пуну истину о власти и историји или да наставници лажу тако што прећуткују неке важне животне чињенице. Они не могу а да се не љуте на одрасле који им придикују о сексуалном моралу, кад на ТВ програму могу да виде филмове који приказују сексуално понашање одраслих које је супротно од онога чему желе да науче младе.

Да, родитељи могу пренети детету сопствене вредности ако их и сами уважавају. Али колико је родитеља који тако поступају? Учите децу важним вредностима, али не вербалним убеђивањем или наметањем своје воље. Учите их ономе чега се и сами придржавате, тако што ћете бити модел особе која те вредности практикује.

Родитеље брине да деца неће прихватити њихове вредности. И то је тачно - не морају их увек прихватити. Неке родитељске вредности им се не морају свиђати или могу увиђати да неке вредности, којих се родитељи придржавају, дају резултате које деца не воле (као у случају неких данашњих младих које одбија патриотизам, јер виде да их поштовање те вредности често одводи у рат).

У бризи хоће ли деца прихватити њихове вредности родитељи покушавају да их силом наметну својој деци. "Исувише су млади да би сами могли да процењују," најчешћа је рационализација у тим приликама.

Да ли је уопште могуће силом наметати вредности другој здравој особи? Мислим да није. Највероватније ће резултат таквог покушаја бити још већи отпор, још приљежнија одбрана властитих вредности. Силом и ауторитетом можемо контролисати понашање друге особе, али ретко њене мисли, идеје, уверења.

Родитељ као саветодавац

Поред утицања на дете моделовањем, родитељ може да примени и један други приступ учећи га нечему што сам осећа да "јесте или није у реду". Могуће је са децом поделити, размењивати своје идеје, своје знање и искуство, пре као саветодавац који савете нуди онда када их од њега траже. Ту и лежи замка: успешни саветодавац размењује уместо да придикује, сугерише уместо да намеће, захтева. Још важније је то да добар саветодавац нуди оно што има једном а не бескрајно много пута једно те исто. Он особи која тражи савет нуди добробит свог знања и искуства, али јој не говори дан за даном не посрамљује је ако не прихвати понуђену идеју, не инсистира на свом гледишту кад примети да се та особа опире понуђеном. Успешан саветодавац нуди своје идеје, а онда одговорност за то хоће ли их прихватити или не препушта особи која је савет тражила. Ако би се саветодавац понашао као већина родитеља, клијент би му се убрзо захвалио на услугама и потражио другог.

Данашњи млади отпуштају своје родитеље - обавештавајући их да им њихове услуге више нису потребне - зато што је мало родитеља који се према својој деци понашају као добри саветодавци. Они придикују, исмевају, прете, упозоравају, моралишу и посрамљују своју децу, а све у намери да их присиле да ураде нешто што сами мисле да је добро. Родитељи се дан за даном обраћају својој деци упутствима и моралним обавезама. Они не дозвољавају својој деци одговорност за прихватање или одбацивање тога што им нуде, већ сами на себе преузимају одговорност да их томе науче. Понашају се као саветодавац уверен да клијент мора да купи оно што му се нуди, а кад се то не деси, осећају горчину неуспеха.

Родитељи су криви зато што се понашају као "наметљиви продавци". Не чуди отуд што у многим породицама деца узвраћају својим родитељима тиме што им кажу: "Престани да ме гњавиш," "3нам шта мислиш, не треба да ми понављаш свакодневно," "Престани да ми попујеш," "Што је много, много је," "Ћао!"

Лекција родитељима гласи: ви можете да будете саветодавац својој деци она могу прихватити ваше идеје, искуство, мудрост - уколико се понашате као добар саветодавац кога клијент неће отпустити. Ако мислите да располажете неким корисним знањем о ефектима пушења по човеково здравље, саопштите то свом детету. Ако мислите да је вера важна у животу, говорите повремено о томе са својим дететом. Ако наиђете на добар чланак о ефектима дроге на младе људе, понудите му да прочита наглас свима. Ако располажете подацима о корисности студирања, поделите их са својим дететом. Ако сте у младости научили како лакше да обављате кућне послове, понудите тај начин својој деци. Ако мислите да сте сручњак за предбрачни секс, у одговарајућем тренутку поделите то што знате са својом децом.

Још један предлог заснива се на мом искуству саветодавца: моја најуспешнија алатка је активно слушање. Кад понудим неку нову идеју моји клијенти обично у почетку реагују тако што је одбијају, делом зато што су моје идеје обично супротне њиховим уверењима или навикама. Кад успем пажљиво да саслушам та њихова осећања, она обично потом ишчиле, па мој клијент може можда и да прихвати понуђену идеју. Кад чујете отпор, не заборављајте активно да слушате. То ће вам добро доћи приликом саветовања своје деце.

Родитељима са наших семинара и читаоцима ове књиге кажемо: "Наравно, можете покушати да научите децу својим вредностима, али престаните да им их натурате!" Изнесите своје идеје јасно, али их не укуцавајте у дететову главу. Делите их дарежљиво, али и препустите "клијенту" да одлучи хоће ли их прихватити или не. И не заборавите активно да слушате! Ако тако поступате деца ће вам се и други пут обратити за савет. Она ће знати да сте ту кад год им је потребан добар савет. Тако неће пожелети ни да вас отпусте.

"Прихватити оно што не могу да променим"

Читаоци се, можда, сећају једне често навођене молитве. Мислим да гласи отприлике овако:

Боже, подари ми храброст да мењам оно што могу да променим. Смиреност да прихватим оно што не могу да променим. И мудрост да схватим разлику.

За оно што сад желим да кажем важно је то: "да смирено прихватим оно што не могу да променим". Многа понашања деце родитељи напросто нису у стању да промене. Једина алтернатива је да ту чињеницу онда прихвате.

Многи родитељи се веома опиру идеји да својој деци буду само саветодавци. Они кажу:

"Али ја сам одговоран за то да моја деца не пуше."

"Морам да употребим свој ауторитет да бих ћерку сачувао од предбрачног полног односа."

"Не желим да се понашам као саветодавац кад је у питању дрога. Морам да учиним много више да бих спасао своју децу од тог искушења."

"Нећу пристати на то да пустим своје дете да ноћу ради домаће задатке."

Разумљива су јака осећања ових родитеља кад су у питању тако важне ствари на које желе да утичу, али објективнији поглед на ствари их може уверити да нема бољег решења од одустајања, односно, прихватања онога што не могу да промене.

Узмимо, на пример, пушење. Претпоставимо да је родитељ понудио свом тринаестогодишњем детету све чињенице (своје лоше искуство, извештаје министарства здравља, чланке из часописа). Претпоставимо и да та млада особа и даље пуши. Шта ту родитељ може да учини? Ако покуша да му забрани пушење у кући, пушиће изван куће (а вероватно и код куће, кад нема родитеља). Извесно је да не може пратити дете свуда куда оно иде, нити оно може све време проводити у кући. Чак и кад га ухвати да пуши, шта може да уради? Ако га казни, оно ће сачекати да казна прође, па ће поново пушити. Теоретски, може му запретити да ће га истерати из куће, али, мало је родитеља спремних на тако радикалне мере, јер су свесни шта би се десило да остваре своју претњу. Према томе, не преостаје му ништа друго до да прихвати своју немоћ да натера дете да остави пушење. Једна мајка је јасно дефинисала своју дилему овако: "Једини начин на који сам могла да спречим своју ћерку да пуши био је да је вежем за кревет."

Други разлог сукобљавања у многим породицама су домаћи задаци. Шта родитељ да ради кад дете неће да ради домаћи задатак? Ако га отера у собу, дете ће вероватно пустити радио или се "мувати" по соби не радећи ништа. Поента је у томе да никога не можете натерати да учи. Изрека: "Можете коња довести до воде, али га не можете натерати да пије" подједнако је применљива и за дете које треба да уради домаћи задатак.

А шта са предбрачним сексом? Исто начело и овде важи. Немогуће је да родитељи непрекидно надгледају своје дете. Један отац нам је на семинару признао: "Могао бих и да дигнем руке од спречавања моје ћерке да стекне предбрачно сексуално искуство, јер свакако не могу да се с пушком сакријем у пртљажник аутомобила сваки пут кад она крене на састанак."

И друга понашања се могу додати овој листи ствари које родитељи не могу да промене. Шминкање, узимање алкохола, стварање невоља у школи, забављање с припадником друге расе или вере, пушење траве итд. Све што родитељи могу да учине је да покушају да утичу понашајући се као модел, као ефикасан саветодавац који развија "терапеутски" однос с дететом. Шта још? Колико је мени познато, још једино могу да прихвате чињеницу да немају моћ да промене таква понашања ако их се дете заиста чврсто држи.

Можда је то цена родитељства. Можете поступати најбоље што умете и надати се најбољем, уз ризик да ваши најбољи покушаји не морају бити довољно добри. На крају крајева, можете се молити: "Боже, подари ми... смиреност да прихватим оно што не могу да променим."

ПОДЕЉЕНА ЛИСТА ЗА ОТПОЧИЊАЊЕ НЕГУБИТНИЧКОГ РЕШАВАЊА ПРОБЛЕМА

У породицама у којима су родитељи користили метод I или су много нагваждали својој деци око понашања која их конкретно погађају често је тешко отпочети с применом негубитничког решавања проблема зато што је однос с децом већ доста погоршан. Деца су већ љута на своје родитеље, већ су у отпору према свакој интервенцији родитеља и сумњичава код сваког покушаја да се мења њихово понашање. Онда, кад родитељи покушају да им понуде нов начин решавања проблема, одбијају да се укључе у нешто што им "мирише" на још један покушај ограничавања слободе.

Ми смо на семинарима развили један крајње једноставан поступак за превазилажење отпора и неповерења деце према решавању проблема. Родитељу је потребна само оловка и лист папира подељеног у две колоне. Сесију могу да почну тако што ће рећи:

Хоћемо да испробамо један нов начин решавања наших сукоба. Раније је често бивало онако како смо ми хтели; или је било по вашем, а притом смо ми били губитници. Сада бисмо желели да покушамо да нађемо решење сукоба које би било прихватљиво за све - тако да нико не губи. Правило тог новог поступка је да шта год одлучили, то мора да буде за све прихватљиво и трагаћемо за решењем све док се сви не сложе да га прихвате и спроводе.

Донео сам овај лист подељен на две колоне. Навешћемо ту све сукобе онако како их свако од нас види. У леву колону ћу уписивати сукобе с вама око ствари које мене конкретно не погађају, иако ми можда сметају. Нешто што ми прво пада на памет су ваши домаћи задаци. У десну колону уписаћу оне сукобе с вама који ме стварно погађају, ствари које се директно тичу мог живота. На пример, то што треба да износите ђубре.

Кад попунимо листу, обећавам да нема више нагваждања и прекоревања за ствари из леве колоне. Те конфликте ћемо напросто отписати. На пример, израду домаћих задатака. Слажем се да вам то никад више не поменем - од вас ће зависити хоћете ли их радити или не и када. У стању сте да сами водите о томе рачуна.

Али сви проблеми из десне колоне морају се решити тако да дођемо до решења које ће свима бити прихватљиво - тако да нико не испадне губитник. Да ли вас интересује како се то ради? (Пошто одговорите на постављена питања): У реду, хајде да почнемо с навођењем проблема. Заједно ћемо одлучивати да ли да га упишемо на леву или десну страну.

Кад се примени овакав поступак деца су обично изненађена и одушевљена што виде како сви проблеми с леве стране лете кроз прозор, па ће и за оне с десне стране бити спремнија за преговарање, мотивисанија да нуде решења и спремнија да уваже и своје и родитељске потребе.

Ево једне такве листе проблема до којих је дошла једна породица. У тој породици, као и у већини других, има много више проблема на левој него на десној страни.

Проблеми за које су се сложили да

није потребно заједничко решавање

Проблеми за које су се сложили да је

потребно заједничко решавање

1. Домаћи задаци - колико ће да учи, кад и где

2. Фризура

3. Време одласка на спавање

4. Врста јела

5. Врста одеће за школу

б. Избор пријатеља

7. Учесталост купања

8. Украшавање дечје собе

9. Место изласка

10. Трошење џепарца.

1. Допринос кућним пословима

2. Проблем џепарца и ко шта купује

3. Проблем обавештавања

родитеља кад дете неће бити код

куће за ручак

4. Проблем коришћења кућног

аутомобила

5. Проблем сређивања породичних

просторија након направљеног

нереда

Како да родитељи предупреде сукобе мењајући себе?

Последња идеја коју желимо да понудимо родитељима је да могу да предупреде сукобе с децом тако што ће сами мењати неке своје ставове. Ту идеју излажемо на крају да не бисмо застрашили родитеље тиме што им кажемо да треба да мењају сами себе, а не децу. Већини родитеља је много лакше да прихвате нове методе мењања деце и нове методе мењања околности, него да прихвате идеју мењања себе.

На родитељство се у нашем друштву гледа као на начин утицања на раст и развој детета, а не као на раст и развој родитеља. Превише често родитељство значи "подизање" деце; она треба да се прилагођавају родитељима. Постоје проблеми деце, али не и проблеми родитеља. Претпоставља се чак да не постоје ни проблеми односа родитеља и деце.

Па ипак, сваки родитељ зна да у његовим односима са супругом, с пријатељима, рођацима, с пословођом или службеником постоје тренуци кад он мора да се промени како би предупредио озбиљне конфликте или очувао здраве односе. Свако је искусио промену властитих ставова о нечијем понашању постао је пријемчивији за понашање друге особе тако што је променио властити став о туђем понашању. Иако вам је сметала навика вашег пријатеља да касни на састанке током година сте то ипак прихватили, можда уз мало гунђања и задиркивања. Сада вам то више не смета; прихватили сте то као карактеристику свог пријатеља. Његовопонашање се није променило. Ви сте се променили. Ви сте се прилагодили.

И родитељи мењају ставове о понашању своје деце.

Пегина мајка постала је пријемчивија за потребу своје ћерке да носи кратку сукњу пошто се присетила времена кад је и сама помно пратила моду с којом се њена мајка није слагала.

Џимијев отац постао је пријемчивији за хиперактивност свог трогодишњег дечака пошто је на семинару чуо од других родитеља да је такво понашање уобичајено код дечака тог узраста.

Мудрост родитеља је у томе да разумеју да се број неприхватљивих понашања смањује кад схвате да су таква понашања својствена свој деци. То није толико тешко као што се чини. Многи родитељи постају све пријемчивији за понашања своје деце после првог детета или још више после другог или трећег детета. У томе им помаже и читање књига о деци, слушање предавања или лично искуство у раду с децом. Непосредан контакт с децом или учење о деци из искуства других може знатно да промени ставове родитеља. Но, постоје и значајнији начини промене родитеља усмерени на боље прихватање детета.

МОЖЕТЕ ЛИ САМИ СЕБЕ БОЉЕ ДА ПРИХВАТИТЕ?

Истраживања показују да постоји директна веза између тога како нас други прихватају и како сами себе прихватамо. Особа која прихвата себе као личност, обично је и сама пријемчивија за друге. Људи који много тога не трпе код себе, тешко толеришу понашање других.

Родитељ сам себи мора да постави питање: "Колико се ја сам себи допадам?"

Ако искрен одговор покаже да је мало тога што код себе можемо да прихватимо, потребно је да преиспитамо свој живот и откријемо начине на које бисмо могли бити задовољнији властитим постигнућима. Особе које прихватају и цене саме себе обично више тога и постижу користећи своје таленте, актуализујући своје потенцијале, напросто, чинећи разне ствари.

Родитељи који своје потребе задовољавају независним напором не само да боље прихватају сами себе већ и не теже да своје потребе задовољавају преко понашања своје деце. Њима нису потребна деца да би нешто постигли. Особе које цене себе на основу властитих постигнућа пријемчивије су и за начине на које се њихова деца понашају.

С друге стране, ако родитељ налази мало повода за задовољство самим собом и својим животом и у великој мери зависи од тога како други цене његову децу, најчешће ће бити незадовољан њиховим понашањем и страховаће да због њих не остави утисак лошег родитеља.

Ослањајући се на "посредан извор прихватања" такав родитељ има потребу да се његова деца понашају на одређен, специфичан начин. И тим више ће бити незадовољан њиховим понашањем што оно више одступа од његове идеалне слике.

Произвођење "добре деце" - одличних ученика, друштвено успешних, врхунских спортиста итд. постало је статусни симбол многих родитеља. Они имају "потребу" да буду поносни на своју децу; они имају потребу да им се деца понашају на начин који ће о њима оставити утисак добрих родитеља. У извесном смислу, родитељи користе своју децу да би себи створили осећање вредности и успешности. Ако родитељ нема других извора самопоштовања, што је нажалост случај с многим америчким мајкама (и неким очевима, такође), чији се животи своде само на подизање "добре" деце, деца ће му неминовно бити зависна, а он сам крајње усплахирен око тога хоће ли се деца понашати онако како "треба".

ЧИЈА СУ ДЕЦА, У СТВАРИ?

Многи родитељи правдају изразите напоре да промене своју децу у складу са својом замисли доброг детета тако што кажу: "Коначно, они су моја деца, зар не?" или: "Зар родитељи немају права да утичу на властитудецу на начин који сматрају најбољим?"

Родитељ који према деци гаји поседнички став, па отуд сматра да има права да мења дете на одређен начин, више је склон да сва понашања која одступају од његовог модела сматра неприхватљивим. Родитељу који у детету види посебну Јединку, чак и веома различиту од себе - дакле, који не сматра да "поседује" дете - лакше је да прихвати много штошта у дететовом понашању, јер нема неки унапред смишљен модел тога какво дете треба да буде. Такав родитељ лакше прихвата јединственост свог детета и спремнији је да допусти детету да постане оно што му је генетички могуће да буде. Такав родитељ је вољан да пусти дете да се развија по властитом животном "програму". Мање пријемчивом родитељу потребно је да програмира дететов живот.

Многи родитељи гледају на своју децу као на "продужетке" себе самих. То их често наводи да упорно покушавају да утичу на дете да постане оно што они сматрају добрим дететом или оно што они нажалост нису успели да, постигну. Данашњи психолози доста говоре о "засебности"; све је више доказа да здрав људски однос зависи од мере засебности коју смо спремни да признамо другоме. Што су више изражене засебности појединаца у неком односу, то је мања потреба да мењамо другога, да будемо нетолерантни према разликама у његовом понашању.

У мом клиничком раду са породичним проблемима, као и на семинарима из успешног родитељства, често је неопходно подсећати родитеље: "Ви сте створили живот и препустите детету да га живи. Нека само одлучи шта жели да учини са животом који сте му подарили." У књизи Пророк Џубран је овако формулисао то начело:

"Ваша деца нису ваша деца. Она су синови и кћери чежње живота за самим собом. Она долазе кроз вас, али не од вас, и премда су с вама, не припадају вама. Можете им дати своју љубав, али не и своје мисли, јер она имају властите мисли... Можете се упињати да будете као они, али не тражите од њих да буду попут вас. Јер, живот не иде унатраг, нити остаје на прекјуче."

Родитељи могу да мењају себе и своја понашања која су њима самима неприхватљива, али треба да схвате да њихова деца нису њихова, нису продужеци њих самих већ посебна људска бића. Дете има право да постане оно што је кадро да постане, ма колико различито то било од родитеља или његове слике доброг детета. То је неотуђиво дететово право.

ВОЛИТЕ ЛИ ДОИСТА ДЕЦУ ИЛИ САМО ОДРЕЂЕН ТИП ДЕЦЕ?

Знам родитеље који тврде како воле децу, а својим понашањем показују да воле само одређену врсту деце. Очеви задивљени атлетским типовима очајни су ако им син не показује спротске таленте и интересовања. Мајке које веома цене физичку лепоту могу да одбаце ћерку која се не уклапа у њихов стереотип лепоте. Родитељи заокупљени музиком умеју свом музички ненадареном детету да покажу своје велико незадовољство. Родитељи који стреме академском успеху умеју да створе непоправиве емоционалне сметње свом детету које нема изражену ову посебну врсту интелигенције.

Мање ће за њих бити неприхватљивих дечјих понашања уколико схвате да постоји бескрајна разноликост међу децом и разноврсност начина на које могу живети свој живот. Лепота природе и чудо живота баш и леже у тој разноврсности животних форми.

Често кажем родитељима: "Немојте желети да вам дете постане нешто одређено што вам је на уму; пустите га да постане оно што може." Са таквим ставом постајемо све пријемчивији за лонашање сваког детета и кадри да се обрадујемо и уживамо у њиховој посебности.

ЈЕСУ ЛИ ВАШЕ ВРЕДНОСТИ И УВЕРЕЊА ЈЕДИНО ИСТИНИТИ?

Премда је очигледно да су родитељи старији и искуснији од деце, мање је очигледно то да им њихово искуство или знања дају искључиво право на истину или довољну мудрост да увек просуђују шта је исправно, а шта не. "Искуство је учитељица живота", али нас оно не учи увек шта је исправно; знање је боље од незнања, али особа с пуно знања не мора увек бити мудра.

Веома ме импресионира кад видим колико родитеља исувише крутих уверења запада у озбиљне невоље у односима са својом децом. Изгледа да што се родитељ чвршће држи својих уверења о томе шта је добро а шта не, то је више склон да их намеће својој деци (а и другима). Следствено томе, такви родитељи ређе прихватају она понашања за која им се чини да одступају од њихових уверења.

Родитељи флексибилнијих система вредности и уверења пријемчивији су и спремнији да се и сами мењају, ређе гледају на ствари црно-бело и склонији су да прихвате понашање које можда одступа од њихове слике ваљаног понашања. Моја посматрања ме уверавају да они ређе настоје да наметну деци свој унапред утврђени образац. То су родитељи којима је лакше да прихвате дугу косу свога сина или кратку сукњу своје ћерке, разне стилове одевања, промене образаца сексуалног понашања, опирање школским властима, дружење своје деце са децом других раса и вера, антиратне демонстрације, различита расна или културна искуства - иако то сами не цене. Ти родитељи прихватају да су промене неминовне, "да живот не иде унатраг, нити остаје на прекјуче", да вредности и уверења једне генерације не морају нужно прихватати и наредне генерације, да друштво треба да се побољшава, да против неких ствари ваља оштро протествовати и да ирационални и репресивни ауторитет често заслужује изражено супротстављање. Родитељима таквих ставова много су разумљивија и оправданија, па отуд и прихватљивија нека понашања младих.

ДА ЛИ ЈЕ ВАШ ОДНОС СА СУПРУЖНИКОМ ПРИМАРАН?

Многи амерички родитељи однос са својом децом сматрају примарним, примарнијим него са супружником. Нарочито се мајке превише ослањају на своју децу нудећи им задовољења и задовољства којима је више место у брачном односу. То превелико инвестирање у однос с децом често води стављању деце "на прво место", "жртвовању за децу" или рачунању на то да деца "испадну добра". Понашање њихове деце им много више значи од понашања супружника. Они сматрају да на децу треба непрекидно пазити, усмеравати их, водити, нздгледати, просуђивати, оцењивати. Таквим родитељима врло тешко пада да дозволе свом детету да погреши или да се спотакне у животу. Они сматрају да дете треба поштедети сваког искуства неуспеха, заштитити га од свих могућих опасности.

Успешни родитељи су у стању да са децом изграде много опуштенији однос. Њима је брак примарна веза. Деца заузимају значајно место у њиховом животу, али им је брачни однос илак на првом месту. Такви родитељи допуштају деци већу слободу и независност. Они уживају да буду са својом децом, али ипак не све време; неко време желе да сачувају и за свог брачног партнера. Они не инвестирају само у децу већ и у свој брак. Према томе, како се њихова деца понашају и колико постижу није им од пресудне важности. Више их задовољава да виде да њихова деца живе свој живот и слободно се развијају. Мање су склони да исправљају своју децу и да стално надгледају њихове активности. Ту су кад је то деци потребно, али немају јаку потребу да се мешају у њихов живот ако нису позвани. Они, по правилу, не запуштају своју децу: веома брину о њима, али нису анксиозни. Заинтересовани су, али не и наметљиви. "Деца су деца," њихов је став који им омогућује да их прихватају као децу. Успешног родитеља пре забављају него потресају њихове мане и незрелост.

Такви родитељи су очигледно пријемчивији за разна дечја понашања - тек нека од њих их не задовољавају. Мање су склони да контролишу, ограничавају, усмеравају, придикују. Спремни су да својој деци дозволе већу слободу - већу засебност. Родитељи из оне друге групе мање су пријемчиви за разлике; они имају потребу да контролишу, усмеравају, ограничавају... Тиме што однос с децом стављају на прво место, они имају јаку потребу да их надгледају и да им програмирају живот.

Све ми јасније постаје зашто родитељи који имају незадовољавајући однос са својим брачним партнером наилазе на толике тешкоће да прихвате своју децу: њима су деца, заправо, потребна да би доживели радост и задовољство који им недостају у самој брачној вези.

МОГУ ЛИ РОДИТЕЉИ ДА МЕЊАЈУ СВОЈЕ СТАВОВЕ?

Могу ли ова књига, или осмонедељни семинар да доведу до промене у родитељским ставовима? Могу ли родитељи да науче да буду пријемчивији за понашање своје деце? Раније сам био скептичан. Као и многи други практичари који помажу људима и ја сам гајио сумње. Током формалног школовања учили су ме да се људи не мењају тако лако, осим кроз интензивну психотерапију под вођством искусног терапеута, која обично траје годину или више дана.

Међутим, последњих година дошло је до радикалне промене у начину гледања на могућности промене. Многи међу нама су запазили веома значајне промене у понашању људи, а оне су биле резултат искуства у различитим едукативним или терапеутским радионицама. Многи стручњаци сада прихватају идеју да људи могу значајно да се промене када им се пружи прилика да прођу кроз групно искуство и отворено и искрено размене осећања и размотре проблеме у атмосфери пуној саосећања и разумевања.

Наши семинари омогућују баш такво искуство. Родитељи размењују своја осећања и искуства у неформалној атмосфери. Седе у кругу; свако говори онда кад жели; охрабрени су да говоре о својим осећањима према деци; ту науче да имају исте проблеме као и многи други; водитељи их пажљиво слушају и исказују разумевање за проблеме који их муче; идеје и аргументи које износе се не оцењују; водитељ их не доводи у подређен положај; искуствено могу да увиде да је другима доиста до њих стало.

На нашем семинару нема испита и оцена. Долазак није обавезан. Нови појмови и нове методе се нуде, али се не намећу. Родитељима се олакшава и омогућава да слободно изразе неслагање, да отворено говоре о свим отпорима које осећају према новим методима и идејама. Пружа им се могућност да вежбају нове методе у безбедној атмосфери групе и охрабрују се да их испробају код куће, а почетне неспретности се прихватају и разумеју.

Скоро сви родитељи који су прошли кроз наше семинаре увиђају и често отворено исказују да им њихови дотадашњи ставови и методе не доносе оно што желе. Многи већ знају да су неуспешни с једним дететом или више њих; многи се питају шта њихови васпитни методи доиста производе код деце; сви су и те како свесни да многа деца западају у невоље и да се многи односи између деце и родитеља погоршавају како се деца примичу адолесценцији.

Захваљујући томе, многи родитељи на нашим семинарима су већ спремни и жељни да се мењају - да науче нове, делотворније методе како би избегли грешке других родитеља (или сопствене) и да открију нове технике које би им олакшале родитељски посао. Још нисмо срели родитеља који не жели да подиже своју децу што је боље могуће.

Пошто наши семинари управо томе служе, не чуди нас да искуство које је ту стечено доводи до значајних промена у родитељским ставовима и понашању. Ево малог узорка тврдњи узетих из писама која су нам родитељи слали након семинара:

"Једино жалимо што овај курс нисмо прошли много година пре но што су нам деца постала тинејџери."

"Сада са децом поступамо са истом врстом уважавања као са својим пријатељима."

"Срећна сам што спадам међу родитеље који су похађали ваш курс. И више од тога; осећам да су се моји погледи на цео људски род проширили и да сам постапа пријемчивија за друге онакве какви су."

"Одувек сам волео децу, али сада сам научио и да их поштујем. Ваш семинар не подучава само како да подижемо децу, већ нас учи новом начину живота."

"Помогао ми је да схватим колико сам потцењивала своју децу и слабила их својим презаштићивањем и претераном бригом. Раније сам била члан једне доиста дивне групе која се бавила проучавањем дечјег развоја, али сам тиме само појачала осећање кривице и настојања да будем 'савршена мама'."

"Била сам толико скептична и толико сам мало веровала својој деци, да просто не могу да поверујем. Када сам открила да умеју да владају својим осећањима и проблемима много боље и од мене саме, осетила сам као да ми је тешко бреме пало са рамена. Почела сам да живим за себе. Вратила сам се у школу и била сам много срећнија, задовољнија, па тако и бољи родитељ."

Нису сви родитељи у стању да за осам недеља довољно промене своје ставове. Неки дођу до сазнања да њихов брак није узајамно задовољавајући, а само један родитељ не може да буде довољно успешан с децом. Они ретко успевају да нађу довољно времена и енергије, трошећи их на решавање брачних сукоба или открију да не могу да прихвате своју децу пошто ни сами себе не прихватају.

Некима је тешко да одбаце угњетачки вредносни систем, стечен од родитеља, који их спречава да другачије поступају са својом децом. А неки имају проблема да измене своје ставове о "поседовању" сопствене деце или су дубоко привржени циљу да децу укалупе у жељени модел: такав став се често среће код родитеља под јаким утицајем неке догме или код припадника неких религијских секти које родитеље подучавају да морално преобразе своју децу иако то подразумева наметање воље силом и ауторитетом и примену метода који нису далеко од метода испирања мозга.

Искуство на нашим семинарима неким родитељима, чије је основне ставове тешко мењати из било којих разлога, отвара врата за трагање за неком другом врстом помоћи - групном терапијом, брачним саветовањем, породичном терапијом, па чак и индивидуалном терапијом. Многи такви родитељи рекли су да пре нашег семинара не би ни помислили ни на какву терапију или на одлазак у саветовалиште и да никада не би консултовали психолога или психијатра. Очигледно је да семинар из успешног родитељства доводи до повећања самосвести и мотивације, жеље за променом, чак и ако сам није довољан да се та промена и оствари.

Након нашег семинара неки родитељи су ради да наставе да се састају у мањим групама да би једни другима помагали у решавању оних проблема који их спречавају да успешно примењују новонаучене поступке. У тим "узнапредовалим групама" родитељи се углавном баве брачним проблемима, односима са својим родитељима или неким основним личним ставовима. Тек након тог искуства они се опет враћају на наш семинар, што им онда омогућује да делотворније примењују методе успешног родитељства. Значи, за неке родитеље наш семинар не мора бити довољан да би променили своје ставове, али на њему онда започну процес промена или буду охрабрени да се позабаве неким основнијим стварима које су предуслов успешног родитељства.

Очигледно је да читање ове књиге није исто што и похађање осмонедељног семинара са групом родитеља и обученим водитељима. Ипак, осећам да ће многи родитељи успети да стекну солидно разумевање те нове филозофије подизања деце. Захваљујући овој књизи многи ће успети да стекну и завидан ниво умешности у специфичним вештинама потребним да се та филозофија практично примени. Те вештине могу често увежбавати и пошто прочитају целу књигу - не само у односима са својом децом већ и са супругом, колегама, сопственим родитељима, пријатељима.

Искуство нам казује да одгајање одговорне деце изискује рад - тежак рад било да искуство потиче са семинара или из ове књиге. Али, који се то посао може обавити без рада?

Други родитељи ваше деце

Кроз читав живот деца су изложена утицајима других одраслих који преузимају извесне родитељске одговорности. Пошто ти људи обављају родитељске функције с вашом децом и они, такође, имају јак утицај на раст и развој ваше деце. Ту мислим, пре свега, на баке и деке, рођаке, бејбиситере; учитеље, директоре, саветодавце; тренере, васпитаче у камповима и разне аниматоре.

Када препустите своје дете таквим заменама за родитеље шта вам гарантује да ће и они бити успешни? Хоће ли и ти други одрасли градити однос с вашим синовима и кћерима који ће бити "терапеутски" и конструктиван или "нетерапеутски" и деструктиван? Колико ће они бити успешни као помагачи ваше деце? Можете ли им препустити своје дете без страха да ће га повредити?

Ово су важна питања, јер ти одрасли могу веома јако утицати на вашу децу. Многи од њих похађају наш семинар успешног родитељства. Са таквим родитељима смо радили и кроз друге наше програме: Како бити успешан наставник, Како бити успешан саветник, Како бити успешан руководилац. Схватили смо да су многи такви професионалци по својим ставовима према деци и методима поступања с њима веома налик родитељима. Ни они, као ни родитељи, не умеју да саслушају дете; и они се деци обраћају на начин који их омаловажава; и они се увелико ослањају на ауторитет и моћ у манипулисању и контроли дечјег понашања; и они су заробљеници погледа по коме у сукобима увек неко мора да добија, а неко да губи; и они нагваждају и оптужују децу, држе им придике и посрамљују их настојећи да им промене вредности и ставове како би их укалупили у неку своју слику "доброг детета".

Узећу наставнике и директоре као пример. То, наравно, не значи да су они најнеуспешнији с децом и да им је најпотребнија обука. Али, они са децом проводе највише времена и имају највише прилика да на њих добро или лоше утичу. Радећи по многим школама стекао сам искуство да су школе, са незнатним изузецима, ауторитарне институције које обликују своју организациону структуру и начин руковођења по војним узорима.

Правила и прописе ученичког понашања по правипу одређују одраспи са врха хијерархије, без учешћа младих од којих се очекује да та правила поштују. Кршење тих правила доноси казне, у неким случајевима чак и физичке казне, веровали или не! Чак ни разредни старешина не учествује у доношењу тих правила иако се од њега очекује да прати да ли се поштују. Упркос томе, тим наставницима је важније како да очувају ред у разреду него како да подстакну децу да боље уче.

Школе деци намећу и наставни програм који већина њих сматра досадним и неважним за живот. Па, иако признају да такав програм довољно не мотивише ученике, школе скоро без изузетка примењују систем награда и казни - у виду оцењивања - који готово да гарантује да ће повисок постотак деце бити "испод просека".

У учионици наставници често грде децу. Награђују их кад одрецитују оно што им је прочитано, а често кажњавају за најмање неслагање. Скоро универзално, бар у вишим разредима средње школе, наставници безуспешно покушавају да укључе ученике у расправе, јер по навици слушају ученичке одговоре са зашиљеном оловком у руци. Ретки су наставници који охрабрују отворену и искрену комуникацију с ученицима.

Кад деца на то реагују, што је сасвим природно у таквој "нетерапеутској" и неинтересантној атмосфери, конфликти се обично решавају методом I и много ређе методом II. Ученик се обично шаље код директора или школског педагога или психолога, од којих се очекује да разреше сукоб између наставника и ученика - иако једна од страна у сукобу није присутна - а то је наставник. Тако и бива да директор или наставник претпоставе да је дете криво и да га треба казнити или му одржати лекцију или извући обећање да "неће никад више".

У већини школа ученицима се глатко ускраћују њихова права - право на слободу говора, право да носе фризуру каква им се допада, право да се одевају по вољи, право на отпор. Школе одричу ученику и право да одбије да сведочи против себе, а ако деца западну у неку невољу, школске власти ретко поштују судску процедуру коју грађанима гарантује устав.

Да ли је ово искривљена слика наших школа? Ја мислим да није. Многи други посматрачи школског система увиђају исте слабости. Штавише, довољно је питати младе шта они мисле о школи и наставницима. Већина деце мрзи школу и то што се наставници према њима односе без поштовања и уважавања. Многа деца доживљавају школу као место где морају да иду; многа учење доживљавају као обавезу лишену сваког задовољства; учење доживљавају као кулучење; своје наставнике доживљавају као неправичне полицајце.

Када се деца препусте одраслима чији поступци изазивају овакве негативне реакције, ни родитеље не можемо кривити за све што пребацујемо младим генерацијама. Родитеље можемо кривити, али део кривице носе и остали одрасли.

Шта родитељи могу да учине? Могу ли да конструктивно утичу на те друге родитеље своје деце? Могу ли да учествују у одлучивању о томе како се треба обраћати деци и како с децом поступати? Верујем да могу и да морају. Међутим, за то је потребно да престану да буду пасивни и снисходљиви као што су до сада били.

Прво, морају да се пробуде и почну да траже постојеће доказе о злоупотреби власти и ауторитета у свим институцијама које похађају њихова деца. Морају се борити против оних који заговарају строгост, који децу насилно кажњавају под паролом "ред и поредак", који заговарају ауторитарне методе правдајући их немогућношћу имања поверења у децу и порицањем њихове одговорности и самодисциплине.

Родитељи морају устати и борити се за заштиту дечјих права кад год их угрозе одрасли који мисле да само они имају грађанска права.

Родитељи могу давати подршку програмима који нуде нове идеје и методе реформисања школе: променама наставних програма. одбацивању оцењивања, увођењу нових наставних метода, давању веће слободе ученицима да уче својим стилом и ритмом, индивидуализованој настави, давању деци прилике да учествују у руковођењу школом, обуци наставника за рад са децом.

Такви програми већ постоје у срединама које желе да побољшају своје школе. Много више их је у фази планирања. Родитељи се не смеју бојати таквих нових програма, већ треба да их подрже, да охрабре школске власти да покушају да их уведу.

Програми које ја најбоље познајем јесу Како бити успешан наставник, Како успешно руководити школом. Ти курсеви су већ одржани у стотинама школа широм земље. Резултати које смо њима постигли су охрабрујући.

У једној калифорнијској основној школи нашем програму треба приписати то што је директор, скупа са учитељима и ученицима, приступио писању новог правилника о понашању. То заједничко решавање проблема између школе и ученика обесмислило је дебелу књигу пуну правила, стављајући на њено место само два једноставна правила: нико нема право да се меша у нечије учење и нико нема право физички да повређује другога. Директор нас је известио о следећим променама:

"Смањена употреба моћи и ауторитета над ученицима довела је до тога да су они почели да испољавају већу самодисциплину, већу одговорност за сопствено понашање и боље понашање према другима."

У другој калифорнијској школи применом метода III у одељењу које се распадало услед одсуства дисциплине, наставник је смањио број "неприхватљивих понашања" од тридесет по часу на просечних 4,5 по школском часу.

Праћење ефеката упитником открило је да 76 посто ученика сматра да се боље учи после примене метода разрешавања конфликата, а 95 посто осећа да се атмосфера у разреду било "побољшала" било "много побољшала".

Један директор нам је о ефектима примене програма Како бити успешан наставник у његовој школи написао ово:

1. Проблеми дисциплине су се смањили бар за педесет посто. Налазим да је ово делотворан и задовољавајући метод решавања проблема у понашању ученика у коме и они сами учествују. Научио сам да њихово искључивање отклања проблем на само два-три дана, а ништа не чини са узроцима таквог понашања. Вештине које сам научио у вашем програму олакшале су решавање проблема са ученицима, између наставника и ученика и између нас у управи школе.

2. Установили смо школске састанке на којима покушавамо да спречимо искрсавање проблема. Користимо Гордонов метод решавања проблема и успешно предупређујемо да се конфликти претворе у трајније проблеме.

3. Моји односи са ученицима видно су се поправили захваљујући томе што сам им дозволио да преузму одговорност за оно што чине и што сам им препустио да сами решавају своје проблеме.

Директор друге основне школе овако оцењује програм:

Као директор школе у којој је велики део особља прошао кроз ваш програм (16 од 23), запазио сам следеће промене код ученика и наставника које могу непосредно да припишем том програму:

1. Наставници се осећају кадрим да решавају тешке проблеме у понашању.

2. Емоционална клима у разредима је много опуштенија и здравија.

3. Деца су укључена у успостављање правила понашања у школи. Према томе, и сама се осећају одговорним за њихово спровођење.

4. Деца уче како да решавају социјалне проблеме без употребе силе и манипулације.

5. Много је мање "дисциплинских прекршаја" који долазе на мој сто.

6. Понашање наставника је прикладније, односно, сад ученицима деле савете само онда када их ови траже, јер имају неки проблем, а не кад сам наставник има проблем.

7. Наставници су много успешнији у решавању сопствених проблема без наметања својих решења деци силом.

8. Знатно су се поправиле способности наставника за вођење родитељских састанака.

У школама може да дође до значајних промена ако се службеници и наставници обуче вештинама које нуди један овакав програм. Али наше искуство је да у оним заједницама у којима је већина становника за то да се ништа не мења, или су привржени ауторитарном поступању с младима, школе нису баш отворене за промене.

Надам се да се на родитеље може утицати тако да пажљивије саслушају шта њихова деца имају да им кажу о поступању наставника, тренера, васпитача, омладинских руководилаца. Они могу почети да поклањају поверење осећањима своје деце која кажу да мрзе школу или да не подносе начин поступања неких одраслих према њима. Родитељи могу да открију шта то није у реду с тим институцијама тако што ће активно слушати своју децу и одустати од вечитог брањења институција.

Једино тако освешћени родитељи могу да утичу да те институције постану демократичније, хуманије, терапеутскије. Оно што ја мислим да је потребно није ништа друго до једна нова филозофија поступања с децом и младима, нова Конвенција о правима детета. Друштво више не може поступати с децом на начин од пре две хиљаде година, као што ни са мањинским групама не може поступати на начин на који се поступало у прошлости.

Ја нудим једну такву филозофију успостављања односа између деце и одраслих и она је уграђена у наше програме. Већ неколико година настојимо да уобличимо ту филозофију у лако разумљив став, нудећи је полазницима наших семинара као изазов упућен свим одраслима:

КРЕДО ЗА ОДНОСЕ С МЛАДИМА

Ти и ја смо у односу који ја ценим и желим да га очувам. Ипак, свако од нас је особа за себе која има себи својствене потребе и права да те потребе задовољи. Покушаћу да искрено прихватам твоје понашање којим покушаваш да удовољиш својим потребама или да решиш проблеме с којима се том приликом сусрећеш.

Кад ми понудиш да заједно решавамо твој проблем покушаћу активно и с разумевањем да те слушам на начин који ће ти олакшати да сам нађеш решење свог проблема како не би зависио од мене. Кад ти моје понашање смета да задовољиш своје потребе охрабриваћу те да ми отворено кажеш како се у вези с тим осећаш. Тада ћу те, такође, пажљиво саслушати и настојати да променим своје понашање.

Међутим, када се твоје понашање коси с мојим настојањима да задовољим своје потребе, па га због тога не могу прихватити, свој ћу проблем поделити с тобом и што могу искреније и отвореније ћу ти рећи како се осећам, верујући да ћеш довољно уважавати моју потребу да ме саслушаш и покушаш да промениш своје понашање.

У ситуацијама кад нико од нас не може да промени своје понашање како би удовољио потребама оног другог, у нашим односима искрсава сукоб потреба, па хајде онда да заједнички решавамо тај проблем без ослањања на насилно наметање твоје или моје моћи где један побеђује на рачун тога што други губи. Ја поштујем твоје потребе, али поштујем и своје сопствене. Према томе, хајде увек да се трудимо да за наше неизбежне сукобе тражимо решења која ће обома бити прихватљива. На тај начин ће и твоје потребе бити задовољене, али и моје - и нико неће бити губитник. Обоје ћемо тако добити.

Према томе, ти можеш да наставиш да се развијаш као личност која задовољава своје потребе, али могу и ја. Наш однос ће тако увек бити здрав однос, јер је узајамно задовољавајући. Свако од нас ће бити оно што је кадар да буде, а наш однос може да опстане као однос узајамне љубави, уважавања и пријатељства.

Иако не сумњам да овај кредо, ако га одрасли у институцијама прихвате и примењују, временом може да доведе до конструктивних реформи, ипак схватам да је за такву реформу потребно доста времена. Коначно, данашњи одрасли су јучерашњи млади, па су тако и сами производи неделотворног родитељства.

Потребна нам је нова генерација родитеља која ће прихватити изазов учења вештина подизања одговорне деце, јер, све треба да почне у породици. А може да почне већ данас - у вашој породици.

Додатак

1. ВЕЖБЕ СЛУШАЊА

УПУТСТВО: Деца родитељима саопштавају много више него што су речи и идеје. Иза тих речи су осећања. Наводимо неке типичне дечје "поруке". Прочитајте сваку посебно, активно слушајући какво осећање иза њих стоји. У десну колону упишите та осећања која сте препознали слушајући. Занемарите "садржину" и исписујте само осећања - у једној или неколико речи. Неки од исказа могу истовремено говорити о више различитих осећања. Кад завршите, упоредите своју листу са понуђеним кључем и оцените сваки свој одговор према упутству.

Дете казује

Дете осећа

ПРИМЕР: Не знам шта то није у реду. Не схватам. Можда не вреди ни да покушавам.

(а) Збуњеност

(б) Обесхрабреност

(в) Искушење да одустане

1. Охо-хо. Још само десет дана до распуста.

2. Тата, види, направио сам авион новим алатом!

3. Хоћеш ли да ме држиш за руку кад идемо у вртић?

4. Ух, више није забавно. Не могу више ништа да смислим.

5. Никад нећу бити добар као Џим. Вежбам и вежбам, а он је и даље бољи.

6. Нови учитељ нам даје много задатака. Никад нећу услети све да урадим. Шта да радим?

7. Сви други дечаци су отишли на плажу. Ја немам с ким да се играм.

8. Џиму родитељи дају да вози бицикл до школе, а ја боље возим бицикл од њега.

9. Није требало да будем тако зао према Џимију. Мислим да нисам био добар.

10. Хоћу да пуштам косу - то је моја коса, зар не?

11. Мислиш да сам ово добро написао? Да ли ће то да буде добро?

12. Зашто ме је та стара крава казнила? Нисам само ја причао. Волео бих да је треснем по носу.

13. Могу то сам да урадим. Не треба да ми помажеш. Довољно сам велики да могу сам.

14. Аритметика је много тешка. Баш сам глупа за то.

15. Иди; остави ме на миру. Не желим да причам ни с тобом, ни са било ким другим. Тебе ионако није брига шта ми се десило.

16. Једно време сам била добра, али сада сам гора него пре. Трудим се, али то изгледа не помаже. Каква корист од тога?

17. Ја бих свакако волео да идем, али не могу сад да је зовем. Шта ако ми се буде смејала што је зовем?

18. Никад више нећу да се играм са Пем. Она је давеж и улизица.

19. Страшно ми је мило што се десило да будем твој и татин син, а не син неких других родитеља.

20. Мислим да знам шта треба да радим, али то, можда, није у реду. Изгледа да увек урадим нешто погрешно. Шта мислиш да треба да радим, тата: да се запослим или да студирам?

САДА ПОГЛЕДАЈТЕ КЉУЧ ЗА ОДГОВОРЕ НА СЛЕДЕЋОЈ СТРАНИЦИ И ОЦЕНИТЕ КАКО СТЕ ОДГОВАРАЛИ:

1. Оцените сваки одговор уписујући оцену са стране.

2. Саберите све оцене које сте добили и напишите резултат на дну.

КЉУЧ ЗА ОЦЕЊИВАЊЕ

Листа осећања

УПУТСТВА:

Дајте себи 4 поена за оне одговоре где се осећања која сте препознали слажу са онима наведеним у кључу.

Оцените са 2 оне одговоре где се ваш избор само делимично слаже или где сте пропустили неко осеКање.

Оцените са 0 одговоре где сте потпуно погрешили.

1. (а) Задовољство

(б) Олакшање

2. (а) Понос

(б)Задовољство

3. (а) Страх

4. (а) Досада

(б) Збуњеност

5. (а) Осећање неадекватности

(б) Обесхрабреност

6. (а) Осећање тешкоће посла

(б) Осећање пораза

7. (а) Запостављеност

(б) Усамљеност

8. (а) Осећање да родитељи нису фер

(б) Осећање компетенције

9. (а) Кривица

(б) Жали што је то урадио

10. (а) Одбија мешање родитеља

11. (а) Сумња

(б) Несигурност

12. (а) Љутња, бес

(б) Осећање неправде

13. (а) Осећање компетенције

(б) Одбијање помоћи

14. (а) Фрустрираност

(б) Осећање неадекватности

15. (а) Повређеност

(б) Љутња

(в) Осећање да је невољен

16. (а) Обесхрабреност

(б) Жеља да одустане

17. (а) Жеља да иде

(б) Страх

18. (а) Љутња

19. (а) Захвалност, задовољство

(б) Цењење родитеља

20. (а) Несигурност, недоумица

ВАША УКУПНА ОЦЕНА:___________

КАКО ПРЕПОЗНАЈЕТЕ ОСЕЂАЊА:

61-80 Високо препознавање осећања

41-60 Изнадпросечно препознавање осећања

21-40 Исподпросечно препознавање осећања

0-20 Слабо препознавање осећања

2. ВЕЖБА ПРЕПОЗНАВАЊА НЕДЕЛОТВОРНИХ ПОРУКА

УПУТСТВО: Прочитајте опис сваке ситуације и поруку коју је упутио родитељ. У колони ПОГРЕШНО УПУЋЕНА ПОРУКА ЗБОГ, упишите разлог због ког сматрате да родитељева порука није делотворна, ослањајући се на следеће грешке у упућивању порука:

Ниски ударци

Посрамљивање, оцењивање

Индиректне поруке, сарказам

Упућивање решења, наредби

Давање одушка секундарним

осећањима

Надевање имена

Удри и бежи

СИТУАЦИЈЕ И ПОРУКЕ:

ПОГРЕШНО УПУЋЕНА ПОРУКА ЗБОГ:

ПРИМЕР: Десетогодишњи дечак је оставио отворен скаутски нож на поду бебине собе. "То је било баш глупо. Беба се могла посећи."

Посрамљивање, оцењивање

1. Деца се прегањају ко ће који ТВ програм да гледа. "Престаните да се тучете и угасите телевизор овог часа."

2.Ћерка стиже кући у 1:30 после поноћи. Родитељ је био веома забринут да јој се нешто није десило. Осећа олакшање кад види да је коначно дошла: "Видим да се теби не може веровати. Љут сам на тебе. Забранићу ти да излазиш месец дана."

З.Дванаестогодишњак је оставио врата од базена отворена, што представља опасност за двогодишње дете. "Шта си хтео? Да удавиш свога брата? Бесан сам на тебе."

4.Наставник је послао белешку родитељима у којој пише да њихов једанаестогодишњи син прича на часу и прави разне "неподопштине" у разреду. "Долази овамо и објасни ми што тим лапарањем брукаш своје родитеље."

5. Мајка је љута и избезумљена што дете одуговлачи, због њега ће закаснити на састанак. "Мама би волела да мало више о њој водиш рачуна."

6. Мајка улази у кућу и затиче дневну собу у нереду иако је замолила децу да јој помогну у спремању. "Претпостављам да сте се обоје цело поподне добро забављали на мој рачун."

7. Отац ее разгневио кад је видео трагове ћеркиних прљавих стопала. "Зар никад не переш ноге као сав нормалан свет? Дижи се и одлази на туширање."

8.Дете вас узнемирава усмеравајући пажњу ваших гостију на себе. Мајка каже: "Ти мали наметљивче!"

9.Мајка је љута на дете зато што није склонило судове после прања. Дете жури да ухвати школски аутобус, а мајка виче: "Јутрос сам врло љута на тебе, да ли ти је јасно?"

Упоредите своје одговоре са овима:

1. Упућивање решења

2. Посрамљивање, оцењивање

Давање одушка секундарним осећањима Упућивање решења

3. Посрамљивање, оцењивање

Давање одушка секундарним осећањима

4. Посрамљивање, оцењивање

5. Посрамљивање, оцењивање

Ниски ударац

6. Индиректна порука

7. Индиректна порука Упућивање решења Посрамљивање, оцењивање

8. Надевање имена

9. Удри па бежи

ИСПИШИТЕ ОДГОВАРАЈУЋЕ "ЈА-ПОРУКЕ" ЗА СВАКУ ОД НАВЕДЕНИХ СИТУАЦИЈА, ИЗБЕГАВАЈУЋИ "ГРЕШКЕ У УПУЋИВАЊУ"

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

3. ВЕЖБА УПУЋИВАЊА "ЈА-ПОРУКА"

УПУТСТВО: Прочитајте опис сваке ситуације, проучите "ти-поруку" у другој колони, а онда напишите "ја-поруку" у трећој колони. Кад завршите, упоредите "ја-поруке" са онима из кључа.

СИТУАЦИЈА

"ТИ-ПОРУКА"

"ЈА-ПОРУКА"

1. Отац жели да чита новине. Дете му се стално пење на крило. Оца то нервира.

"Да ми више ниси сметао док читам новине."

2. Мајка ради усисивачем. Дете стално извлачи утикач из зида. Мајци се жури.

"Престани да ми досађујеш."

3. Дете седа за сто с прљавим рукама и лицем.

"Не понашаш се као одрасло дете. Тако се понашају мала деца."

4. Дете одлаже одлазак на спавање. Отац и мајка хоће да разговарају о неком свом проблему. Дете наставља да се мота по соби и спречава их у томе.

"Знаш да је већ прошло време за кревет. Само нам досађујеш. Потребан ти је сан."

5. Дете мољака да га пусте у биоскоп, али није спремило своју собу као што су се договорили да уради.

"Не заслужујеш да идеш у у биоскоп зато што си безобзиран и себичан."

6. Дете куња и тугује целог дана. Мајка не зна зашто.

"Ма. хајде. Престани да куњаш. Или се развесели или иди напоље па куњај. Није то толико озбиљно."

7. Дете пушта грамофон тако гласно да омета разговор родитеља у другој соби.

"Зар не можеш да будеш мало обзирнији према другима? Зашто пушташ тако гласно?"

8. Дете је обећало да ће испеглати салвете за свечану вечеру; има још сат до доласка гостију, а она није ни почела да пегла.

"Цео дан се развлачиш и ниси стигла да урадиш свој посао. Како можеш да будеш тако неувиђавна и неодговорна?"

9. Дете је заборавило да дође на време на договорен састанак да би му мајка купила ципеле. Мајка се жури.

"Треба да те је срамота! Ја сам прихватила да те водим, а ти си тако неодговоран. Не поштујеш време."

КЉУЧ

1. "Не могу да читам новине и да се играм, заиста ми смета ако немам бар мало времена да се одморим и прочитам новине."

2. "У великој сам журби и стварно сам љута; враћање утикача на место ме успорава. Сада ми није до игре, јер треба да обавим посао."

3. "Не могу да уживам у обеду кад видим толику прљавштину. Припадне ми мука и изгубим апетит."

4. "Мајка и ја треба нешто важно да разговарамо. Не можемо да разговарамо док си ти овде и не желимо да чекамо да коначно одеш на спавање."

5. "Не осећам се спремном да урадим нешто за тебе кад се не придржаваш договора о спремању собе. Осећам се злоупотребљеном."

6. "Жао ми је кад видим да си тако несрећна, а не знам како бих ти помогла пошто не знам због чега си толико нерасположена."

7. "Осећам се некако превареном. Хоћу да поразговарам с оцем, а та бука ме излуђује."

8. "Обесхрабрена сам. Цео дан сам радила припремајући вечеру, а сад треба да бринем јесу ли испеглане салвете."

9. "Не волим кад пажљиво испланирам свој дан тако да могу и теби да купим цилеле, а ти ни не дођеш."

4. ВЕЖБА КОРИШЋЕЊА РОДИТЕЉСКОГ АУТОРИТЕТА

УПУТСТВО: Навешћемо листу типичних поступања родитеља с децом. Објективност и поштење при одговарању помоћи ће вам да научите нешто о важним аспектима родитељске улоге - о томе какода користите свој родитељски ауторитет.

Треба да прочитате сваки исказ, а потом у листу за одговоре упишете да ли бисте вероватно тако поступили како пише, или бар слично томе, или не бисте тако поступили.

Ако још увек немате деце, или се исказ односи на старије или млађе дете од вашег, или на дете супротног пола, једноставно замислите како бисте у тој ситуацији поступили. Заокружите само једну од понуђених могућности. Једино ако не разумете исказ или сте доиста сасвим несигурни слажете ли се са тим или, не заокружите знак питања (?).

Н - Није вероватно да бисте тако поступили.

В - Вероватно бисте тако поступили.

? - Неизвесно је или не разумете исказ.

Да бисте тачно разумели поједине исказе, прочитајте и ове дефиниције:

"Казнити"

Изазвати неку врсту непријатности за дете или тако што ће му се ускратити оно што жели, или што ће му се нанети физички или психички бол.

"Прекорити"

Оштро критиковати, грдити, "сасути у лице" негативну оцену.

"Запретити"

Упозорити дете на могућу казну.

"Наградити"

Приредити неко задовољство детету дајући му оно што жели.

"Хвалити"

Позитивно га оценити, рећи нешто добро о детету.

Пример: Захтевате од свог десетогодишњег детета да тражи допуштење кад хоће нешто да каже у друштву одраслих.

Н   В   ?

Заокружујући Н испољавате своје неслагање с таквим поступком.

ЗАОКРУЖИТЕ СВОЈ ОДГОВОР НА ЛИСТИ ЗА ОДГОВОРЕ

1. Физички уклањате дете од клавира пошто је одбило да престане да лупа по диркама, иако сте му рекли да то не можете да поднесете.

2. Хвалите дете што већ више пута долази на ручак тачно на време.

3. Грдите своје шестогодишње дете зато што се пред гостима неприкладно понаша за столом.

4. Хвалите свог адолесцента кад видите да чита неку добру књигу.

5. Кажњавате своје дете кад га чујете да псује.

6. Награђујете дете кад видите да редовно пере зубе.

7. Терате дете да се извини другом детету према коме се понаша како не треба.

8. Хвалите дете кад вас сачека у школи све док не дођете да га повезете кући.

9. Инсистирате да дете поједе све са тањира пре но што устане од стола.

10. Захтевате од ћерке да се купа сваког дана и наградите је када током месеца не пропусти ниједно купање.

11. Кажњавате дете или му ускраћујете нешто кад га ухватите у лажи.

12. Нудите адолесценту неку врсту награде или привилегије уколико пристане да скрати косу.

13. Кажњавате или прекоравате дете кад вам узме новац из новчаника.

14. Обећавате ћерци нешто што жели уколико престане претерано да се шминка.

15. Инсистирате на томе да дете покаже нешто што зна пред гостима или рођацима.

1б. Обећавате детету нешто што знате да жели уколико одређен број сати дневно вежба за клавиром.

17. Терате своје двогодишње дете да седи на ноши све док не "обави посао".

18. Успостављате систем награђивања детета за редовно обављање кућних послова.

19. Кажњавате дете или му претите уколико једе између оброка иако сте му рекли да то не чини.

20. Обећавате неку врсту награде како бисте охрабрили свог сина да на време долази кући.

21. Кажњавате или грдите дете зато што после играња није поспремило собу.

22. Успостављате неки систем награђивања како бисте навели ћерку да скрати телефонске разговоре.

23. Грдите дете кад непажњом поквари неку скупу играчку.

24. Обећавате неку врсту награде тринаестогодишњој ћерци да би престала да пуши.

25. Кажњавате или прекоравате дете зато што се "обрецнуло" на вас или вам се обратило без дужног лоштовања.

2б. Обећавате детету неку врсту награде ако се придржава распореда учења како би поправило оцене.

27. Настојите да дете не уноси своје играчке у дневну собу када је нека већа гужва.

28. Кажете својој ћерци да се поносите њоме зато што је изабрала да се састаје са дечком који се и вама веома свиђа.

29. Тражите од детета да почисти за собом када непажљиво проспе храну на тепих.

30. Хвалите ћерку да је добра или је наградите ако мирно седи док је чешљате.

31. Кажњавате дете кад настави да се игра у својој соби иако је прошло време за одлазак на спавање.

32. Одређујете систем награда за успостављену навику прања руку пре јела.

33. Спречавате дете или га кажњавате кад дира своје гениталије.

34. Успостављате неки систем награђивања ако се дете благовремено спреми за полазак у школу.

35. Кажњавате или прекоравате дете ако се бучно отима с другим дететом о неку играчку.

36. Хвалите или награђујете дете кад не плаче зато што није остварило нешто што је наумило или када су му повређена осећања.

37. Претите детету, прекоравате га или га кажњавате ако не обави нешто што треба иако сте му то рекли већ неколико пута.

38. Кажете ћерци да ћете јој купити нешто што је желела ако не испрља хаљину све док не пођете у госте.

39. Кажњавате или прекоравате дете кад га видите како суседовој девојчици задиже сукњу успркос што она негодује.

40. Обећавате детету новчану награду за сваку поправљену оцену.

ЛИСТА ЗА УПИСИВАЊЕ ОДГОВОРА

Коришћење родитељског ауторитета

1.

Н

В

?

21.

Н

В

?

2.

Н

В

?

22.

Н

В

?

3.

Н

В

?

23.

Н

В

?

4.

Н

В

?

24.

Н

В

?

5.

Н

В

?

25.

Н

В

?

6.

Н

В

?

2б.

Н

В

?

7.

Н

В

?

27.

Н

В

?

8.

Н

В

?

28.

Н

В

?

9.

Н

В

?

29.

Н

В

?

10.

Н

В

?

30.

Н

В

?

11.

Н

В

?

31.

Н

В

?

12.

Н

В

?

32.

Н

В

?

13.

Н

В

?

33.

Н

В

?

14.

Н

В

?

34.

Н

В

?

15.

Н

В

?

35.

Н

В

?

1б.

Н

В

?

3б.

Н

В

?

17.

Н

В

?

37.

Н

В

?

18.

Н

В

?

38.

Н

В

?

19.

Н

В

?

39.

Н

В

?

20.

Н

В

?

40.

Н

В

?

УПУТСТВО ЗА ОЦЕЊИВАЊЕ

1. Најпре саберите свако "В" заокружено иза непарних бројева (1, 3, 5, 7...)

2. Потом саберите свако "В" заокружено иза парних бројева (2, 4, 6, 8...)

3. Унесите та два збира у табелу и саберите их

НЕПАРНИ ЗБИР "В"

Овај број указује на степен у коме користите претње казном како бисте контролисали дете или му наметнули своје решење дотичног проблема.

ПАРНИ ЗБИР "В"

Овај број указује на степен коришћења награда и подстицаја за контролу детета или наметање властитог решења.

УКУПАН ЗБИР "В"

Овај број указује на степен у коме користите оба извора своје родитељске моћи да бисте контролисали дете.

Коришћење

казне

Коришћење

награде

Коришћење оба извора моћи

Оцена

Ранг

Оцена

Ранг

Оцена

Ранг

0-5

Врло ретко

0-5

Врло ретко

0-5

Антиаутори-

тарно

6-10

Повремено

6-10

Повремено

6-10

Умерено

ауторитарно

11-15

Често

11-15

Често

11-15

Знатно

ауторитарно

16-20

Врло често

16-20

Врло често

16-20

Веома

ауторитарно

5. КАТАЛОГ ЕФЕКАТА ТИПИЧИХ НАЧИНА РЕАГОВАЊА РОДИТЕЉА НА ДЕТЕ

1. НАРЕДБЕ, УСМЕРАВАЊА, КОМАНДОВАЊЕ

Те поруке казују детету да његова осећања и потребе нису важне; оно треба да следи то што родитељ осећа или што му је потребно. ("Није ме брига шта би ти да радиш; улази у кућу овог часа.")

Оне саопштавају неприхватање детета онаквог какво је у том тренутку. ("Престани да се врпољиш.")

Оне производе страх од родитељске моћи. Дете чује претњу да ће га неко већи и јачи од њега повредити. ("Одлази у своју собу - а ако нећеш, ја ћу се постарати да тамо стигнеш.")

Оне код детета изазивају отпор и љутњу, често и непријатељска осећања, изливе беса, узвраћање ударца, кушање родитељеве воље.

Оне могу поручивати детету да родитељ не верује у суд и компетенције детета. ("Не дирај ту чинију." "Држи се подаље од свог малог брата.")

2. УПОЗОРАВАЊЕ, УБЕЂИВАЊЕ, ЗАСТРАШИВАЊЕ

Ове поруке могу дете да наведу да осећа страх и постане снисходљиво. ("Зажалићеш ако то не урадиш.")

Оне могу изазвати опирање и непријатељство на исти начин као и наредбе и командовање. ("Ако одмах не одеш у кревет, бићеш кажњен.")

Оне детету поручују да родитељ не уважава његове потребе и жеље. ("Ако не престанеш да лупаш по том добошу, врло ћу се наљутити.")

Дете каткад на претње реагује тако што каже: "Баш ме брига шта ће да буде. Ја и даље хоћу овако."

Те поруке позивају дете да искуша чврстину родитељских претњи. Деца су понекад у искушењу нешто да ураде само да би видела хоће ли стварно доћи до обећаних последица.

3. МОРАЛИСАЊЕ, ПРОПОВЕДАЊЕ

Такве поруке намећу детету силу спољњег ауторитета, дужности или обавезе. Деца на таква "треба" и "мора" реагују отпором и одбраном свог става.

Оне могу навести дете да осети да родитељ нема поверења у његов суд да је боље да прихвати суд других. ("Треба да радиш како ти се каже.")

Оне могу проузроковати осећање кривице код детета - осећање да "не ваља". ("Не смеш тако да мислиш.")

Оне чине да дете осети како родитељ не верује у његову способност процене ваљаности других модела и уверења. ("Треба увек да поштујеш свог учитеља.")

4. САВЕТОВАЊЕ, НУЂЕЊЕ РЕШЕЊА ИЛИ ПРЕДЛОГА

Деца такве поруке често доживљавају као доказ да родитељи немају поверења у њихов суд и способност налажења решења.

Оне могу допринети дететовој зависности од родитеља и престанку самосталног расуђивања. ("Шта да радим, тата?")

Понекад деца оштро одбијају родитељске идеје и савете. ("Пусти ме да сам смислим." "Не желим да ми се говори шта треба да радим.")

Савет каткад исказује да се осећате супериорни у односу на дете. ("Мама и ја знамо шта је најбоље.") Деца могу стећи и осећање инфериорности. ("Што ја то нисам смислио?" "Ти увек знаш боље шта да се ради.")

Савет може навести дете да осети како га његов родитељ уопште не разуме. ("Не би то предложио да знаш како се осећам.")

Савет каткад доводи до тога да дете почне да поступа само по родитељевим идејама, а да запоставља своје.

5. ПРИДИКОВАЊЕ, ПОДУЧАВАЊЕ, НУЂЕЊЕ ЛОГИЧКИХ АРГУМЕНАТА

Чин подучавања другога често код "ученика" ствара осећање мање вредости, подређености, неадекватности. ("Ти увек мислиш да све знаш.")

Логика и чињенице стварају код детета отпор. ("Мислиш да ја то не знам.")

Деца, као и одрасли, ретко воле да им се показује да нису у праву. Због тога се жустро бране. ("Ти грешиш, а не ја." "Не можеш ме уверити...")

Деца по правилу мрзе родитељске лекције. ("И тако причају и причају, а ја треба само да седим тамо и да их слушам.")

Деца се често окрећу очајничким методама побијања родитељских чињеница. ("Исувише си стар да би знао шта се дешава." "Твоје идеје су сасвим застареле." "Ти си затуцан.")

Често деца већ врло добро знају чињенице којима ће их родитељ подучавати и не пристају на то да их сматрају необавештеном. "Све ја то знам - не треба ти да ми говориш.")

Понекад се деца определе да игноришу чињенице. ("Баш ме брига." "Па шта?" "То мени не може да се деси.")

6. ОЦЕЊИВАЊЕ, КРИТИКОВАЊЕ, НЕСЛАГАЊЕ, НАБЕЂИВАЊЕ

Те поруке, вероватно више но остале, чине да се дете осети неадекватним, инфериорним, глупим, безвредним, лошим. Дететов појам о себи обликује се на основу родитељских судова и оцена. Како родитељ оцени дете, тако ће и оно себе оцењивати. ("Толико сам пута чуо да сам лош, да сам почео и сам да верујем у то.")

Негативне критике повлаче за собом контра-критике. (Видела сам да и ти то радиш." "Ни ти ниси бољи.")

Оцена јако утиче на дете да чува своја осећања за себе и да их скрива од родитеља. ("Кад бих им то рекао, само би ме критиковали.")

Деца, као и одрасли, мрзе негативне оцене. На њих реагују бранећи се како би сачували позитивну слику о себи. Често се љуте и осете мржњу према родитељу који их тако оцењује чак и када су те оцене тачне.

Оцењивање и критика често чине да деца себе доживљавају као лошу и да их родитељи због тога не воле.

7. ХВАЉЕЊЕ, САГЛАШАВАЊЕ

Сасвим супротно од уобичајеног веровања да похвале позитивно делују на дете, оне често умеју негативно да делују. Позитивна оцена која не одговара дететовој слици о себи може да изазове непријатељство: "Нисам лепа, него сам ружна." "Мрзим своју косу." "Нисам добро играо, био сам неспретан."

Ако их родитељ позитивно оцењује, деца закључују да идући пут може уследити негативна оцена. Исто тако, одсуство похвала у породицама где се доста похваљивало, дете може да доживи као критику. ("Ништа лепо ниси рекла за моју косу. Мора да ти се не допада.")

Похвала се често доживи као манипулација - префињен начин утицања на дете да уради нешто што родитељ хоће. ("То кажеш само да бих боље учио.") Деца понекад схватају да их родитељ не разуме ако их хвали. ("Ти то не би рекла да знаш како се ја стварно осећам.")

Деци је често непријатно и нелагодно када их хвале, нарочито пред другима. ("Тата, није баш тако!")

Много хваљена деца могу постати зависна и тражити још. ("Ништа ниси рекла како сам почистила собу." "Како изгледам, мама?" "Зар нисам био добар дечко?" "Зар није ово диван цртеж?")

8. ИСМЕВАЊЕ, ПОСРАМЉИВАЊЕ

Овакве поруке поразно делују на дететову слику о самоме себи. Оне могу допринети да се дете осећа безвредним, лошим, невољеним.

Најчешћа реакција детета на њих је враћање родитељу истом мером. ("Ти си велики давеж." "Пази ко ми каже да сам лењ.")

Када дете добије такву поруку од родитеља који покушава да утиче на дете, оно је мање спремно за промену. Уместо тога, радије ће је порећи и наћи

за себе оправдање. ("Уопште не личим на чудовиште са овом шминком. Ти немаш појма.")

9. ИНТЕРПРЕТИРАЊЕ, АНАЛИЗИРАЊЕ, ДИЈАГНОСТИКОВАЊЕ

Овакве поруке детету поручују да га је родитељ "прочитао", да зна шта су му мотиви или зашто се понаша на начин на који се понаша. Такво родитељско психоанализирање може представљати претњу и извор фрустрације.

Кад се деси да су родитељска анализа или тумачење тачни, дете може бити посрамљено тиме што је откривено. ("Не излазиш на састанке зато што си превише стидљива." "То радиш само да би привукао пажњу.")

Када родитељска анализа и тумачење нису тачни, што се често деси, дете се наљути што га неправедно набеђују. ("Нисам љубоморан - то је смешно.")

Деца често уочавају родитељеву супериорност. ("Мислиш да баш све знаш.") Родитељи који често анализирају децу поручују им како су супериорнији, мудрији, паметнији.

"Знам ја зашто" и "Могу да те читам као књигу" су поруке које често пресеку комуникацију и уче дете томе да своје проблеме треба да задржава за себе.

10. РАЗУВЕРАВАЊЕ, САОСЕЋАЊЕ, ТЕШЕЊЕ, ПОДРЖАВАЊЕ

Такве поруке нису онолико делотворне колико родитељи мисле да јесу. Разуверавати узнемирено дете може га уверити да га довољно не разумете. ("Не би то могла да кажеш кад би знала колико сам се уплашила.")

Родитељи разуверавају и теше децу зато што им је самима нелагодно што је дете нерасположено, обесхрабрено... Такве поруке казују детету да желите да прекине то осећање. ("Не тугуј, ствари ће се променити.")

У родитељском разуверавању дете може да види покушај родитеља да га промени, па му зато ни не верује. ("То кажеш само да бих се боље осећала.")

Разуверавање или тешење често заустављају даљу комуникацију, јер дете осећа да желите да прекине да се осећа како се осећа.

11. ИСКУШАВАЊЕ, ПРОВЕРАВАЊЕ, ИСПИТИВАЊЕ

Запиткивање може да се протумачи као одсуство поверења, сумњичавост. ("Јеси ли опрао руке као што сам ти рекла?")

Дете нека питања види као родитељев покушај да га доведе до ивице провалије како би га потом у њу гурнуо. ("Колико си дуго учио? Само један сат. Заслужићеш двојку на испиту.")

Децу питања умеју да застраше, нарочито ако не разумеју зашто их родитељ поставља. Сетите се колико често умеју да кажу: "Зашто то питаш?" или "Шта смераш?"

Ако запиткујете дете које с вама хоће да подели неки проблем, деси се да оно посумња да вам је намера да му измамите податке на основу којих ћете ви дати решење његовог проблема, не допуштајући му да само дође до њега. ("Кад си почео тако да се осећаш? Има ли то икакве везе са школом? Како стоје ствари у школи?") Деца нису вољна да их родитељи испитују, јер не желе да им они намећу решења њихових проблема. ("Ако то кажем родитељима, онда ће ми они рећи шта треба да радим.")

Кад постављате питања ономе ко са вама хоће да подели неки свој проблем, сваким питањем му ограничавате слободу да вам исприча оно што је намерио - јер свако питање условљава наредну поруку. Ако питате: "Кад си се тако осетио?" тиме тој особи поручујете да од ње желите да чујете само то кад је настало поменуто осећање и ништа друго. То је разлог што је унакрсно испитивање увек нелагодно - јер осећате да своју причу морате да испричате тачно онако како то захтевају постављена питања. Према томе, испитивање није добар метод олакшавања комуникације, јер веома ограничава слободу комуницирања.

12. ПОВЛАЧЕЊЕ, ЗАБАШУРИВАЊЕ, ПОВЛАЂИВАЊЕ, ОДВРАЋАЊЕ

Такве поруке казују детету да нисте заинтересовани за њега, да не поштујете његова осећања, да га омаложавате и одбијате.

Кад вам се обрате са жељом да са вама поразговарају, деца најчешће имају озбиљне намере, па ако ви окренете разговор на шалу, тиме ћете их нужно повредити.

Замајавање детета или одгуривање на страну његових осећања може на тренутак бити успешно, али тиме нећете заувек одагнати та осећања. Она ће се касније испољити. Одлагањем се проблеми не решавају.

Дете, као и одрасли, жели да га са уважавањем саслушамо и разумемо. Ако га родитељ замајава, оно ће брзо научити да своја важна осећања и проблеме однесе негде другде.

Садржај

- Предговор

- 1. Родитеље окривљују, али их не обучавају

- 2. Родитељи су људи, а не богови

- "Дијаграми прихватања"

- Родитељи могу да буду и јесу недоследни

- Родитељи не морају да буду јединствени

- Лажно прихватање

- Можете ли да прихватате своје дете, а да не прихватате његово понашање?

- Наша дефиниција родитеља као природних особа

- 3. Како слушати дете да би вам се обраћало: језик прихватања

- МОЋ ЈЕЗИКА ПРИХВАТАЊА

- Прихватање се мора показати

- НЕВЕРБАЛНО САОПШТАВАЊЕ ПРИХВАТАЊА

- Показивање прихватања немешањем

- Пасивно слушање и показивање прихватања

- ВЕРБАЛНО САОПШТАВАЊЕ ПРИХВАТАЊА

- ПРАВА РЕЧ ГВОЗДЕНА ВРАТА ОТВАРА

- АКТИВНО СЛУШАЊЕ

- Зашто родитељи треба да уче активно слушање?

- Ставови који треба да прате активно слушање

- Ризици активног слушања

- 4. Упражњавање активног слушања

- КАДА ДЕТЕ ИМА ПРОБЛЕМ

- КАКО ДА РОДИТЕЉИ АКТИВНО СЛУШАЈУ

- Дени: дете које се плаши одласка на спавање

- КАДА ДА РОДИТЕЉ ПРИМЕНИ АКТИВНО СЛУШАЊЕ?

- УОБИЧАЈЕНЕ ГРЕШКЕ У ПРИМЕНИ АКТИВНОГ СЛУШАЊА

- Манипулисање децом кроз "усмеравање"

- Отворити врата - а онда их затворити

- "Родитељ-папагај"

- Слушање без уживљавања

- Активно слушање у погрешно време

- 5. Како слушати дете исувише мало за разговор?

- Какве су, доиста, бебе?

- Уочавање потреба и проблема

- Како активним слушањем да помогнемо беби?

- Пружите детету прилику да се суочи са својим потребама

- 6. Како да говорите да би вас дете слушало?

- КАД РОДИТЕЉ ИМА ПРОБЛЕМ

- НЕДЕЛОТВОРНИ НАЧИНИ СУОЧАВАЊА С ДЕЦОМ

- Упућивање "поруке с готовим решењем"

- Упућивање "омаловажавајућих порука"

- ДЕЛОТВОРНИ НАЧИНИ СУОЧАВАЊА С ДЕЦОМ

- "Ти-поруке" и "ја-поруке"

- Због чега су "ја-поруке" делотворније?

- 7.Упућивање "ја-порука"

- Скривена "ти-порука"

- Не наглашавајте оно што је негативно

- Ублажавање "ја-порука"

- Еруптивне поруке

- Шта се постиже "ја-порукама"?

- Упућивање невербалних "ја-порука" малој деци

- Три проблема с "ја-порукама"

- 8. Мењање неприхватљивог понашања мењањем околности

- ОБОГАЋИВАЊЕ ОКРУЖЕЊА

- ОСИРОМАШЕЊЕ ОКРУЖЕЊА

- ПОЈЕДНОСТАВЉЕЊЕ ОКРУЖЕЊА

- ОГРАНИЧАВАЊЕ ДЕТЕТОВОГ ЖИВОТНОГ ПРОСТОРА

- ЗАМЕНА ЈЕДНЕ АКТИВНОСТИ ДРУГОМ

- ПРИПРЕМА ДЕТЕТА ЗА ПРОМЕНУ ОКРУЖЕЊА

- ПЛАНИРАЊЕ СА СТАРИЈОМ ДЕЦОМ

- 9. Неминовни сукоби родитеља и деце: ко ће бити победник?

- БИТКА ЗА МОЋ

- Два метода "добитник-губитник"

- Зашто је метод I неделотворан?

- Зашто је метод II неделотворан?

- Неки додатни проблеми у примени I и II метода

- 10.Да ли је родитељска моћ нужна и оправдана?

- ШТА ЈЕ АУТОРИТЕТ?

- ОЗБИЉНА ОГРАНИЧЕЊА РОДИТЕЉСКЕ МОЋИ

- Родитељима обавезно понестане моћ

- "Ужасне пубертетлије"

- Употреба моћи изискује строге услове

- УТИЦАЈ РОДИТЕЉСКЕ МОЋИ НА ДЕТЕ

- Отпор, одбрана, побуна, негативизам

- Незадовољство, љутња, непријатељство

- Агресија, освета, узвраћање ударца

- Лагање, прикривање осећања

- Набеђивање других, тужакање, варање

- Доминирање, командовање, застрашивање

- Жеља да се победи и избегне пораз

- Склапање савеза, удруживање против родитеља

- Покорност, послушност, беспоговорно слагање

- Улагивање, додворавање

- Конформизам, одсуство креативности, страх од покушаја нечег новог, играње на "сигурно"

- Повлачење, избегавање, фантазирање, регресија

- НЕКИ ДУБЉИ ПРОБЛЕМИ РОДИТЕЉСКОГ АУТОРИТЕТА

- Зар деци нису потребни ауторитет и границе?

- Зар примена ауторитета није оправдана уколико су родитељи доследни?

- Али, зар родитељ не треба да утиче на дете?

- Зашто примена моћи у одгајању деце толико дуго опстаје?

- 11.Метод решавања сукоба без губитника

- ЗБОГ ЧЕГА ЈЕ МЕТОД III ТОЛИКО ДЕЛОТВОРАН?

- Дете је мотивисано да спроводи решење

- Прилика за изналажење квалитетнијих решења

- Метод III подстиче дететове мисаоне процесе

- Мање мржње - више љубави

- Смањена потреба за поткрепљењем

- Метод III искључује потребу за наметањем моћи

- Метод III решава стварни проблем

- С децом поступамо као с одраслима

- Метод III као "терапија"

- 12.Родитељски страхови и бриге везане за негубитнички метод

- ИСТО СТАРО ПОРОДИЧНО ВЕЋАЊЕ, САМО НОВИ НАЗИВ?

- ТАЈ МЕТОД ИСПОЉАВА РОДИТЕЉСКУ СЛАБОСТ

- "ГРУПА НЕ МОЖЕ ДА ОДЛУЧУЈЕ"

- "МЕТОД III ОДУЗИМА ИСУВИШЕ ВРЕМЕНА"

- "ЗАР РОДИТЕЉИ НЕ ТРЕБА ДА КОРИСТЕ МЕТОД I ВЕЋ ЗБОГ ТОГА ШТО СУ МУДРИЈИ?"

- "МОЖЕ ЛИ СЕ МЕТОД III ПРИМЕНИТИ И СА МАЛОМ ДЕЦОМ?"

- "ЗАР НЕ ПОСТОЈЕ ПРИЛИКЕ КАД МЕТОД I МОРА ДА СЕ ПРИМЕНИ?"

- "ХОЋЕ ЛИ ДЕТЕ ПРЕСТАТИ ДА МЕ ПОШТУЈЕ?"

- 13.Примена негубитничког метода

- КАКО ПОЧЕТИ?

- ШЕСТ КОРАКА НЕГУБИТНИЧКОГ МЕТОДА

- Први корак: Идентификовање и дефинисање конфликта

- Други корак: Смишљање могућих решења

- Трећи корак: Оцењивање алтернативних решења

- Четврти корак: Одлука о најбољем решењу

- Пети корак: Примена одлуке

- Шести корак: Праћење и оцена примене решења

- Потреба за активним слушањем и за "ја-порукама"

- Први покушаји

- ПРОБЛЕМИ С КОЈИМА ЋЕ СЕ РОДИТЕЉИ СУСРЕТАТИ

- Почетно неповерење и отпор

- "Шта ако не нађемо прихватљиво решење?"

- Враћање на метод I кад метод III омане

- Да ли одлука може да садржи кажњавање?

- Шта са кршењем договора?

- Деца навикнута да терају по своме

- НЕГУБИТНИЧКИ МЕТОД ЗА КОНФЛИКТ МЕЂУ ДЕЦОМ

- УКЉУЧИВАЊЕ ОБА РОДИТЕЉА У КОНФЛИКТ ДЕТЕ - РОДИТЕЉ

- Свако за себе

- Шта кад један родитељ примењује III метод, а други не?

- "МОЖЕМО ЛИ КОРИСТИТИ СВА ТРИ МЕТОДА?"

- МОЖЕ ЛИ НЕГУБИТНИЧКИ МЕТОД ДА СЕ ПОКАЖЕ НЕУСПЕШНИМ?

- 14.Како избећи да нас отпусте као родитеље?

- ПИТАЊЕ ВРЕДНОСТИ

- ПИТАЊЕ ГРАЂАНСКИХ ПРАВА

- "ЗАР ДЕЦИ НЕ ТРЕБА ПРЕНОСИТИ ВЛАСТИТЕ ВРЕДНОСТИ? "

- Родитељ као модел

- Родитељ као саветодавац

- "Прихватити оно што не могу да променим"

- ПОДЕЉЕНА ЛИСТА ЗА ОТПОЧИЊАЊЕ НЕГУБИТНИЧКОГ РЕШАВАЊА ПРОБЛЕМА

- 15.Како да родитељи предупреде сукобе мењајући себе?

- МОЖЕТЕ ЛИ САМИ СЕБЕ БОЉЕ ДА ПРИХВАТИТЕ?

- ЧИЈА СУ ДЕЦА, У СТВАРИ?

- ВОЛИТЕ ЛИ ДОИСТА ДЕЦУ ИЛИ САМО ОДРЕЂЕН ТИП ДЕЦЕ?

- ЈЕСУ ЛИ ВАШЕ ВРЕДНОСТИ И УВЕРЕЊА ЈЕДИНО ИСТИНИТИ?

- ДА ЛИ ЈЕ ВАШ ОДНОС СА СУПРУЖНИКОМ ПРИМАРАН?

- МОГУ ЛИ РОДИТЕЉИ ДА МЕЊАЈУ СВОЈЕ СТАВОВЕ?

- 16.Други родитељи ваше деце

- КРЕДО ЗА ОДНОСЕ С МЛАДИМА

- Додатак

- 1. ВЕЖБЕ СЛУШАЊА

- 2. ВЕЖБА ПРЕПОЗНАВАЊА НЕДЕЛОТВОРНИХ ПОРУКА

- 3. ВЕЖБА УПУЋИВАЊА "ЈА-ПОРУКА"

- 4. ВЕЖБА КОРИШЋЕЊА РОДИТЕЉСКОГ АУТОРИТЕТА

- 5. КАТАЛОГ ЕФЕКАТА ТИПИЧИХ НАЧИНА РЕАГОВАЊА РОДИТЕЉА НА ДЕТЕ